Майкъл Бейджънт, Ричард Лий, Хенри Линкълн
Светата кръв и Свещеният Граал
Тайните на тамплиерите и масонската ложа

Превод от английски: Юлия Чернева, 1994

chitanka.info

Предговор

Мнозина бяха заинтригувани от историята на един френски свещеник, живял в края на миналото столетие в селце в подножието на Пиренеите и открил нещо, което му донася цяло състояние, възлизащо на милиони франкове. Разказът започва със скрито съкровище, за да прерасне в същинска историческа детективска история, в едно съвременно търсене на Свещения Граал, тласък за което дават няколко свитъка със закодиран текст и в което присъстват и рицарите тамплиери, и катарите от XII и XIII в., и различни тайни общества, и една позабравена династия френски крале, изместена от престола преди повече от хиляда и триста години.

След близо десетгодишни проучвания Хенри Линкълн, Майкъл Бейджънт и Ричард Лий публикуват своите изводи за тази прелюбопитна загадка: в Рен Льошато всъщност е открито не съкровище, а една тайна, сензационна и спорна, зародила се в малкото селце в Пиренеите, за да отекне в целия западен свят и да окаже влияние върху съвременната политика и християнската религия. Тази тайна е свързана със Свещения Граал, който обаче се оказва не загадъчният потир от средновековните предания, а нещо много по-същностно, изиграло съдбовна роля в историята на Западна Европа.

Загадката обхваща и съвременността, към нея имат отношение личности като Дьо Гол и Малро. Тя хвърля нова светлина върху цели епохи и събития като Ренесанса и кръстоносните походи и може би най-интересното — върху произхода на християнството и личността на Исус Христос.

Увод

През 1969 г. отивах в Севените, където щях да карам отпуската си, и по пътя купих съвсем случайно книга с меки корици — „Прокълнатото съкровище“ от Жерар дьо Сед, увлекателна, забавна история, в която се преплитаха исторически факти, мистерии и догадки. Сигурно после щях да я забравя, ако не се бях натъкнал на един очебиен и твърде интересен пропуск.

Така нареченото „прокълнато съкровище“ от заглавието явно е било намерено през 90-те години на XIX в. от селски свещеник, успял да разчете загадъчните свитъци, намерени при разкопки край неговата църква. В книгата бе възпроизведен пълният текст на два от тези документи, ала не и „тайното послание“, съдържащо се според автора в тях. От написаното излизаше, че вече разчетени, документите отново са били изгубени. Но само един бегъл поглед ми бе достатъчен, за да разбера, че в „Прокълнатото съкровище“ е разбулено най-малко едно от закодираните послания. Дьо Сед със сигурност ги бе дешифрирал. Докато е пишел книгата, явно бе проучил из основи документите и се бе натъкнал на същото като мен. Нещо повече, тъкмо благодарение на такива сензационни „разкрития“ се продават подобни масови издания. Защо тогава Дьо Сед не бе публикувал посланието?

През следващите месеци се връщах пак и пак към книгата, привличан от необичайната история и възможността да открия още нещо. Тя ме интригуваше като сложна главоблъсканица, още по-трудна заради мълчанието на Дьо Сед. Намирах в текста на документите нови и нови смислови пластове и съжалявах, че съм прекалено зает в телевизията, където работех като сценарист, и не мога да посветя повече време на загадката на Рен Льошато. Ето защо в края на есента на 1970 г. споделих с вече покойния Пол Джонстоун, продуцент на историческия и археологически сериал „Хроники“, излъчван по Би Би Си, че по темата би могло да се направи документален филм.

Пол реши, че в идеята ми има хляб, и аз заминах за Франция, където да се срещна с Дьо Сед и да проуча дали е възможно да снимаме филма. Запознах се с него около Коледа на 1970 г. в Париж. Още при първата ни среща му зададох въпроса, измъчвал ме повече от година: „Защо не публикувахте посланието, закодирано в свитъците?“ Неговият отговор ме смая: „Какво послание?“

Направо не можех да повярвам, че това елементарно послание му е убягнало. Защо ли ми хвърляше прах в очите? Изведнъж ми се отщя да споделям с него какво точно съм открил. Още няколко минути си говорихме с недомлъвки, от което пролича, че и двамата сме наясно за какво послание става дума. Повторих въпроса си: „Защо не го публикувахте?“ Този път Дьо Сед се измъкна доста хитро от положението: „Защото решихме, че някой като вас може би ще поиска да го открие сам.“

От този отговор, загадъчен като мистериозните свитъци на свещеника, подразбрах, че тайната на Рен Льошато не се свежда до някакво изгубено съкровище, че в нея се крие нещо много по-голямо.

През пролетта на 1971 г. се заехме с режисьора Андрю Максуел-Хайслоп да подготвим филма за „Хроники“. Първоначално смятахме да заснемем двайсетминутен репортаж, който да бъде излъчен в едно магазинно предаване. Но Дьо Сед започна да ни предоставя още откъслечна информация. Най-напред получихме пълния текст на обемисто закодирано послание, в което се споменаваха художниците Пусен и Тение. Бяхме до немай-къде заинтригувани. Кодът бе невероятно сложен. Обясниха ни, че с помощта на компютри е разчетен от специалисти, работещи в отдел „Шифри“ към Френската армия. Докато го проучвах, това твърдение ми се видя съмнително. Обърнах се за съдействие към експерти от британското разузнаване и те се съгласиха с мен: „Кодът не може да бъде разчетен от компютър.“ Явно някой разполагаше с ключа към него.

После Дьо Сед пусна втората бомба: открит е гроб досущ като този върху прочутата картина „Аркадийски овчари“ на Пусен. Щял да ни съобщи веднага щом научи нещо по-конкретно. След броени дни получихме снимките и си дадохме сметка, че късометражният ни филм за една незначителна местна тайна вече придобива неочаквани измерения. Пол реши той да прерасне в сериал за „Хроники“. Сега вече разполагахме с по-дълъг подготвителен период и с повече екранно време, за да разкажем историята. Излъчването на филма бе отложено за следващата пролет.

„Изчезналото съкровище на Йерусалим?“ бе показан по телевизията през февруари 1972 г. и предизвика невероятен отзвук. Разбрах, че съм попаднал на тема, заинтригувала не само мен, но и една много широка аудитория. Оттук нататък проучвах загадката не просто от собствен интерес. Първият филм безспорно щеше да има продължение. През 1974 г. вече бях събрал множество нови материали и Пол определи Рой Дейвис за режисьор на моя втори сценарий за „Хроники“ — „Проповедникът, художникът и дяволът“. И този път зрителите потвърдиха с реакцията си, че историята е завладяла въображението им. Но тя бе придобила такива дълбоки измерения, бе станала толкова сложна, че не бе по силите на един човек да я изследва подробно. Задълбаех ли в една посока, волю-неволю пренебрегвах купища други материали. Тъкмо се бях отчаял, когато съдбата, подхвърлила ми така нехайно тази история в ръцете, се погрижи трудът ми да не отиде на вятъра.

През 1975 г., на летен литературен семинар, на който четях лекции, имах щастието да се запозная с един от другите лектори, Ричард Лий. Ричард е писател, издал е романи и разкази, завършил е сравнително литературознание и познава из основи историята, философията, психологията и езотеризма. От няколко години преподаваше в различни университети в Съединените щати, Канада и Великобритания.

На летния семинар често обсъждахме теми, интересуващи и двамата. Споменах му за рицарите тамплиери, които, както се оказа, са играли важна роля в загадката около Рен Льошато. С огромна радост установих, че Ричард също проявява огромен интерес към тайнствения средновековен орден на войнствените монаси и отдавна изучава неговата история. Ето че вече нямаше нужда месеци наред да се ровя по прашните книги: Ричард бе в състояние да отговори на повечето ми въпроси и бе заинтригуван не по-малко от мен от някои очебийни парадокси, на които се бях натъкнал. И още по-важно, също си даваше сметка колко интересно и значимо е проучването, с което се бях нагърбил. Предложи да ми помогне, където става въпрос за тамплиерите. Запозна ме и с Майкъл Бейджънт, който е завършил психология и наскоро се бе отказал от успешната си кариера във фотожурналистиката, за да се заеме с филм, посветен на тамплиерите.

Да бях ги търсил, едва ли щял да намеря по-подготвени специалисти, по-подходящи хора, с които да работя съвместно. Години наред бях изследвал темата сам и сега бях направо окрилен, че към мен са се присъединили два свежи мозъка. Първият осезаем резултат от съвместната ни работа бе третият филм за Рен Льошато от поредицата „Хроники“ — „Сянката на тамплиерите“, заснет през 1979 г. от режисьора Рой Дейвис.

Докато подготвяхме филма, най-сетне се изправихме лице в лице с онова, което лежеше в дъното на загадката, забулила Рен Льошато. В „Сянката на тамплиерите“ обаче можехме само да намекнем до какви изводи сме стигнали. Под повърхността се криеше нещо изумително, нещо много по-съществено и свързано със съвременността, отколкото предполагахме в началото, когато се заехме да разкрием „дребната любопитна загадка“, до която се бе добрал свещеникът в едно планинско селце във Франция.

През 1971 г. завърших първия си филм с думите: „Предстои да бъде разкрито нещо необикновено… и то в най-скоро време.“

В тази книга обясняваме какво е това „нещо“ и защо то е толкова необикновено.

Хенри Линкълн

17 януари 1981 г.

Първа част
Загадката

1. Тайнственото село

Карта 1. Основни градове и местности във Франция, свързани с проучването

В началото на проучването не знаехме какво точно търсим. Нямахме теории и хипотези, не се опитвахме да докажем нищо. Обратното, само се опитвахме да намерим обяснение на любопитната загадка от втората половина на XIX в., без да имаме за цел да стигнем до изводите, които по-късно направихме. Постепенно, стъпка по стъпка, бяхме насочени към тях, сякаш фактите, които трупахме, имаха разум и сами ни водеха.

Отпърво смятахме, че сме се заели със загадка от местно значение, определено интригуваща, но не особено важна, засягаща само едно селце в Южна Франция. Мислехме, че тя представлява предимно научен интерес, макар да включваше редица изумителни исторически факти. Надявахме се, че изследването ни ще хвърли светлина върху някои страни от западноевропейската история, но и през ум не ни е минавало, че можем да я пренапишем. Още по-малко сме очаквали, че онова, което ще установим, има връзка, и то съществена, с нашето съвремие.

Нашето издирване — а то наистина си беше издирване, започна от една наглед ясна история. Тя не се отличаваше кой знае колко от множеството предания за „съкровища“ и „неразгадани тайни“, с каквито изобилстват историята и фолклорът на всяка провинциална област. Във Франция вече бе публикувана нейна версия, привлякла вниманието, но толкоз. По-късно установихме, че тя гъмжи от грешки. Нека обаче като начало преразкажем тази история, както тя бе публикувана през 60-те години на нашия век и както я прочетохме за пръв път[1].

Рен Льошато и Беранже Сониер

На 1 юни 1885 г. във френското селце Рен Льошато пристига нов енорийски свещеник, Беранже Сониер[2], снажен, хубав, енергичен и както личи, много интелигентен мъж на трийсет и три години. В семинарията, която е завършил наскоро, мнозина му предричат бляскава кариера на духовник — едва ли някой е очаквал, че той ще се озове в затънтено селце в подножието на Източните Пиренеи. В един момент обаче Сониер явно си навлича неприязънта на висшестоящите. Какво точно е сторил, ако изобщо е сторил нещо, си остава неясно, но скоро той губи всякакви шансове да се издигне. Изглежда, за да се отърват от него, го пращат в енорията на Рен Льошато.

По онова време селцето наброява едва двеста жители. Кацнало на стръмен планински връх, то отстои на около трийсет и пет километра от Каркасон и би могло да се стори на мнозина тих пристан за доживотно усамотение далеч от удобствата на цивилизацията, далеч от предизвикателствата за един буден и търсещ дух. Това безспорно е тежък удар за амбициозния Сониер. Той обаче донякъде е възмезден — тук е неговият роден край, израсъл е на няколко километра от Рен Льошато, в село Монтазелс. Тоест въпреки несгодите Сониер сигурно се е чувствал в свои води в тази местност, която е познавал още от дете.

В периода от 1885 до 1891 г. получава годишно около шест лири стерлинги в тогавашни франкове, скромна сума, каквато обаче не взима никой провинциален френски свещеник от края на миналия век. Заедно с даренията на енориашите явно му е стигала ако не да живее на широка нога, то поне да не мизерства. През тези шест години Сониер не може да се оплаче от съдбата си. Радва се на спокойствие, ходи за дивеч и риба по планините и реките на своето детство. Чете до премала, усъвършенства латинския си, усвоява гръцки, заема се да учи и староеврейски. Наема за икономка и прислужница една осемнайсетгодишна селянка, Мари Дьонарно, която ще остане с него до края на живота му. Често гостува на своя приятел абат Анри Буде, кюре в съседното село Рен Лебен. Напътстван от Буде, се впуска да изучава бурната история на областта, история, оставила отпечатъка си върху всичко наоколо.

Така например на няколко километра югоизточно от Рен Льошато се извисява друг връх — Безю, където са се запазили развалините на средновековна крепост, принадлежала на рицарите тамплиери. На трети връх, отстоящ на километър-два от Рен Льошато, са се съхранили останките от фамилния замък на Бертран дьо Бланшфор, четвъртия поред велик магистър на тамплиерите, ръководил прочутия орден в средата на XII в. През Рен Льошато и околностите някога са минавали поклонниците, тръгнали от Северна Европа към Сантяго де Компостела в Испания. Тук са се съхранили множество предания и легенди за едно бурно, драматично и често пъти удавено в кръв минало.

Сониер решава да реставрира църквата на селото. Посветена през 1059 г. на Мария Магдалина, полусрутената църквица е съградена върху основите на вестготска крепост от VI в. и нищо чудно, че в края на XIX в. е в съвсем окаяно състояние.

Насърчаван от своя приятел Буде, през 1891 г. Сониер се заема с реставрацията й, като взима скромна сума от селските фондове. Премества олтарния камък, положен върху две древни вестготски колони. Едната се оказва куха. В нея Сониер открива четири свитъка, сложени в изкорубени и запечатани тънки стволове на дървета. Твърди се, че два от тях съдържат родословия, едното от 1244 г., второто — от 1644 г. Другите два документа явно са съставени през 80-те години на XVIII в. от предшественика на Сониер, кюрето на Рен Льошато Антоан Бигу. Той е и личен капелан на благородническата фамилия Бланшфор, която в навечерието на Великата френска революция все още е сред най-крупните земевладелци.

На пръв поглед документите от времето на Бигу съдържат религиозни текстове на латински и цитати от Новия завет. В единия обаче думите кой знае защо са слети и сред тях са вмъкнати наглед случайни букви. Във втория изреченията са безразборно съкратени, понякога насред думата, а някои букви стърчат над другите. Всъщност ръкописите съдържат сложни кодове. Някои са толкова заплетени и непредсказуеми, че ако не разполагаш с ключа към тях, не могат да бъдат разчетени и от компютър. Цитираната по-долу дешифровка се е появявала във френски издания за Рен Льошато, както и в два от филмите ни за Би Би Си, посветени на темата.

BERGERE PAS DE TENTATION QUE POUSSIN TENIERS GARDENT LA CLEF PAX DCLXXXI PAR LA CROIT ET CE CHEVAL DE DIEU J’ACHEVE CE DAEMON DE GARDIEN A MIDI POMMES BLEUES[3]

Ала ако някои от кодовете са невероятно заплетени, други са съвсем прозрачни и ясни. Например издадените букви във втория свитък образуват свързан текст:

A DAGOBERT II ROI ET A CION EST СЕ TRESOR ET IL EST LA MORT[4]

Сониер явно е разчел този текст, едва ли обаче се е справил с по-сложните кодове. Но си дава сметка, че се е натъкнал на нещо важно, и със съгласието на кмета на Рен Льошато съобщава за откритието си на епископа на Каркасон, на когото е подчинен. Не е ясно дали епископът е разбрал за какво става дума, Сониер обаче незабавно заминава за негова сметка за Париж с указание да се яви заедно със свитъците при някои високопоставени духовници, сред които се открояват абат Бией, директор на семинария „Св. Сюлпис“, и неговият племенник Емил Офе, учещ за свещеник. Макар и едва навършил двайсет години, Офе се слави като изключително начетен особено в областта на лингвистиката, криптографията и палеографията. Въпреки решението си да стане духовник е известен с това, че проявява интерес към езотеричното и поддържа отношения с различни окултни организации, секти и тайни общества, каквито по онова време никнат като гъби след дъжд във френската столица. Така Офе се включва в един прочут културен кръжец, в който членуват знаменитости като писателите Стефан Маларме и Морис Метерлинк, и композитора Клод Дебюси. Познава и Ема Калве, която при пристигането на Сониер току-що се е върнала от турне в Лондон и Уиндзор, преминало с изключителен успех. Примадоната Ема Калве е Мария Калас на онова време. Наред с това е велика жрица в някои тайни парижки езотерични общества и е любовница на мнозина влиятелни окултисти.

Сониер отива при Бией и Офе и прекарва в Париж три седмици. Не знаем какво точно се е случило на срещите му с духовниците. Знаем обаче, че свещеникът от затънтената провинция е приет радушно от високопоставените приятели на Офе. Ако се вярва на мълвата, дори става любовник на Ема Калве — според един познат на певицата тя направо лудеела по кюрето. При всички положения между тях се заражда близко трайно приятелство. През следващите години Ема Калве често гостува на Сониер в Рен Льошато и съвсем доскоро по скалите в планината са се срещали инициалите им, изписани върху издълбани в скалите сърца.

По време на престоя си в Париж Сониер прекарва известно време и в Лувъра. Това вероятно има отношение към факта, че преди да замине за провинцията, той купува репродукциите на три картини: на портрет на папа Целестин V, оглавявал за кратко римокатолическата църква в края на XIII в., и на платно на Давид Тение, макар да не е ясно дали на бащата или на сина[5]. Третата репродукция вероятно е била на „Аркадийски овчари“ на Пусен.

След като се връща в Рен Льошато, Сониер отново се заема с реставрацията на църквата. По време на разкопките се натъква на плоча със странни изображения от VII–VIII в., под която вероятно е имало крипта или гробница, защото според преданието заедно с нея са намерени и кости. Сониер се впуска и в други донякъде необичайни начинания. В двора на църквата например е гробницата на Мари, маркиза на Отпул дьо Бланшфор, чийто надгробен камък е изработен и положен от абат Антоан Бигу, предходника на Сониер отпреди век, автор на два от загадъчните документи. Надписът върху надгробната плоча, в който има доста преднамерени грешки в правописа и разделното изписване на думите, е съвършена анаграма на закодирания в свитъците текст за Пусен и Тение. Ако пренаредим буквите, ще получим вече цитираното загадъчно послание за Пусен и Сион, а грешките са допуснати така, че да ни тласнат към разчитането му.

Сониер не знае, че надписът върху гроба на маркизата вече е преписан, и го заличава. Това обаче не е единствената му странна кощунствена постъпка. Заедно с вярната си икономка свещеникът тръгва да обикаля надлъж и шир местността и да събира камъни, които на пръв поглед нямат никаква стойност. Започва и активна кореспонденция с различни хора във Франция, Германия, Швейцария, Италия, Австрия и Испания, чиито имена не знаем. Запалва се и да колекционира марки, които за истинския филателист нямат никаква стойност. Осъществява с различни банки твърде неясни сделки. За една от тях чак от Париж пристига човек, който да помогне на свещеника от Рен Льошато.

Само за пощенски разходи Сониер изразходва значителни средства, каквито не би могъл да си позволи с дотогавашната си годишна заплата. После, през 1896 г., започва да живее на широка нога и да харчи баснословни суми, които до смъртта му през 1917 г. възлизат във франкове най-малко на няколко милиона лири стерлинги.

Известна част от това паднало му сякаш от небето богатство Сониер изразходва в полза на обществото: до селото например е направен хубав път, прокарана е канализация. С друга част от парите си финансира още по-благородни начинания, например изграждането на кулата Магдала, обърната към голия склон на планината. Свещеникът си построява и вила с името „Витания“, в която обаче изобщо не е живял. А църквата не само е реставрирана, но и е обзаведена и изографисана по твърде причудлив начин. Над портика пише на латински:

TERRIBILIS EST LOCUS ISTE[6]

Вътре точно до входа се възправя страховита статуя на демона Асмодей, пазител на тайни и скрити съкровища, а също — според древноеврейските предания, строител на Соломоновия храм. По стените на църквата върху каменни плочи в ярки, крещящи цветове са изобразени мъките на Христос по пътя към Голгота. В изображенията откриваме странни несъответствия, детайли и очевидни отклонения от общоприетия библейски разказ. В картина VIII например виждаме дете с карирана шотландска наметка, а в картина XIV — пренасянето на тялото Христово до гроба върху фона на черно нощно небе с огромна пълна месечина. Сониер сякаш се опитва да намекне нещо. Но какво? Че Исус е погребан през нощта, няколко часа по-късно, отколкото в Библията? Или че тялото е не погребвано, а изваждано от гроба?

Докато е погълнат от работата по обзавеждането на реставрираната църква, Сониер продължава да пилее баснословни суми. Колекционира рядък порцелан, скъпи тъкани, антични предмети от мрамор. Създава оранжерия и зоологическа градина, както и богата библиотека. Според преданието малко преди смъртта си възнамерява да вдигне нещо като Вавилонска кула, отрупана с книги, от която да проповядва. Не пренебрегва и енориашите. Организира пищни гощавки и увеселения, живее досущ като средновековен владетел в своето малко непревземаемо царство в планината. Посреща в затънтената си непристъпна енория не един и двама знатни гости, сред които, разбира се, е и Ема Калве, както и министърът на културата на Франция. Ала най-високопоставената и влиятелна личност, посетила неизвестния селски свещеник, вероятно е ерцхерцог Йохан фон Хабсбург, братовчед на императора на Австрия Франц Йосиф. По-късно се разбира, че Йохан фон Хабсбург и свещеникът са открили в един и същи ден банкови сметки и че ерцхерцогът е превел на Сониер значителна сума.

В началото духовниците се правят, че не забелязват нищо. Когато обаче архиепископът на Каркасон умира, неговият приемник се опитва да разбере откъде Сониер разполага с толкова много пари. Но селското кюре се държи нагло и предизвикателно и отказва да даде обяснение, както и да се премести в друга енория. Тъй като няма в какво друго да го обвини, архиепископът отсъжда, че Сониер е допуснал симония и е отслужвал незаконни литургии, след което местният съд го отстранява от енорията. Сониер обжалва това решение пред Ватикана и папата го оправдава и го възстановява на старото място.

На 17 януари 1917 г. свещеникът най-неочаквано получава сърдечен удар. Тази дата буди известни подозрения. Тя е гравирана и върху надгробната плоча на маркиза Д’Отпул дьо Бланшфор и по-късно е заличена от Сониер. Този ден е и празник на св. Сюлпис, който, както ни предстои да се убедим, присъства неизменно в нашата история. Именно в семинария „Св. Сюлпис“ Сониер предава намерените от него свитъци на абат Бией и Емил Офе. Ала онова, което ни кара да се съмняваме, че свещеникът е получил удар именно на 17 януари, е най-вече фактът, че само пет дена по-рано, на 12 януари, енориашите му твърдят, че той се радва на завидно за възрастта си здраве. Въпреки това според една квитанция, с която разполагаме, именно на 12 януари Мари Дьонарно поръчва ковчег за своя господар.

Когато Сониер е вече на смъртно легло, от съседната енория е повикан свещеник, който да му даде последно причастие. Според очевидци той обаче бързо излязъл от стаята и бил много притеснен. След тази случка никой вече не го видял да се усмихва. Изпаднал в тежка депресия, продължила няколко месеца. Дори очевидците да преувеличават, едно е сигурно: след изповедта на Сониер свещеникът отказва да му даде последно причастие.

На 22 януари Сониер издъхва. На другата сутрин тялото му, облечено в пищна сутана с яркочервени пискюли, е сложено в кресло на терасата пред кула Магдала и покрай него един по един минават непознати хора, които отдават последна почит на покойника и си взимат от пискюлите за спомен. Тази церемония е твърде странна. И до днес жителите на Рен Льошато се чудят какво ли означава тя.

Всички очакват с нетърпение да бъде отворено завещанието на Сониер, в което обаче за изненада и разочарование на мнозина свещеникът пише, че няма пукната пара. Явно преди да умре, е прехвърлил всичко, което е притежавал, на Мари Дьонарно, споделяла живота и тайните му цели трийсет и две години, или още от самото начало го е приписал на нея.

След кончината на своя господар чак до 1946 г. Мари продължава да живее на широка нога във вила Витания. Ала след Втората световна война новото правителство на Франция решава да смени парите: за да бъдат заловени хората, укриващи данъци, колаборационистите и черноборсаджиите, всеки е задължен да декларира произхода на парите си. Вместо да дава обяснения, Мари предпочита да остане бедна. Виждат я да гори в двора на вилата цели купчини стари банкноти.

Следващите седем години живее скромно с парите от вила Витания, която продава. Обещава на купувача Ноел Корбю, че преди да умре, ще му довери тайна, която ще го направи не само богат, но ще му даде и „власт“. Ала подобно на господаря си, на 29 януари 1953 г. и тя получава най-неочаквано удар, при който изгубва говор и се парализира. За огромно разочарование на Корбю издъхва след броени дни и отнася в гроба своята тайна.

Карта 2. Рен Льошато и околностите му.

Имало ли е скрити съкровища?

Горе-долу така звучи историята, публикувана през 60-те години на нашия век във Франция. Както и другите изследователи, и ние бяхме озадачени от някои неясноти в нея.

Първата е повече от очевидна. Откъде Сониер се е сдобил със своите пари? Как така най-неочаквано е станал баснословно богат? Дали обяснението не е съвсем банално? Или зад цялата история има нещо гнило? Бяхме толкова заинтригувани, че не устояхме и се заехме да проучим случая.

Най-напред се запознахме с предположенията на други хора, изучавали живота на Сониер. Мнозина смятат, че той наистина е намерил някакво съкровище, което ни се стори твърде вероятно, тъй като в историята на селото и околността често се споменава за скрито злато и скъпоценни камъни.

В праисторически времена например келтите, населявали района, са смятали землището на Рен Льошато за свещено място — тогава самото село се казва Реда, което идва от името на едно от тези племена. В римско време тук е разположен процъфтяващ град, прочут с рудниците и лековитите си извори. Римляните също смятат местността за свещена. Намерени са и останките на няколко езически храма.

През VI в. планинското селище наброява 30 хиляди жители. По едно време тук дори е северната столица на вестготите, тевтонско племе, поело от Централна Европа на запад, плячкосало Рим, разклатило устоите на Римската империя и създало в Пиренеите своя държава.

Следващите пет века тук е разположена столицата на могъщото графство Разес. Сетне, в началото на XIII в. от север идват рицари, тръгнали да унищожат с войската си катарите и албигойците в Лангедок и да заграбят богатата област. По време на кървавите сражения, съпровождали така наречения Албигойски кръстоносен поход, Рен Льошато попада във властта ту на едни, ту на други феодали. След сто двайсет и пет години, през 1360 г., жителите му са покосени от чума, а малко по-късно Рен Льошато е изравнен със земята от каталонски разбойници[7].

Бурната история на местността е изпъстрена с разкази за баснословни съкровища. Според множество предания катарите например притежават нещо безценно: Свещения Граал. Вдъхновен от тези легенди, Рихард Вагнер отива на поклонение в Рен Льошато, преди да напише своята последна опера — „Парсифал“, а по време на нацистката окупация през 1940–1945 г. германските части правят тук на няколко пъти разкопки, при които не откриват нищо. Според преданието пак тук е скрито изчезналото съкровище на рицарите тамплиери, чийто велик магистър Бертран дьо Бланшфор също поръчва да бъдат прокопани някакви странни ровове. Според всички разкази изкопните работи са пазени в дълбока тайна и са възложени на германски рудничари, доведени тук специално за това. Ако край Рен Льошато наистина е скрито съкровището на тамплиерите, вече е ясно защо в намерените от Сониер свитъци се среща думата „Сион“.

Не е изключено тук да са заровени и други съкровища. В периода между V и VIII в. територията на днешна Франция е управлявана в по-голямата си част от династията на Меровингите, към която спада и Дагоберт II. По негово време Рен Льошато е бастион на вестготите, самият той е женен за принцеса с вестготско потекло. В селището вероятно се е намирала кралската съкровищница, а тя според хрониките е твърде богата: с нея Дагоберт смята да завладее нови и нови територии, ето защо я крие край Рен Льошато. Ако Сониер се е натъкнал на част от това имане, се изяснява защо в кодовете се споменава и Дагоберт.

Катарите. Тамплиерите. Дагоберт II. А тук сигурно е било скрито и още едно баснословно съкровище — на вестготите, което те са натрупали по време на неудържимия си поход през Европа. То вероятно е съдържало не само трофеи, но и нещо с огромна стойност — и в пряк, и в преносен смисъл — за религиозната традиция в Западна Европа: легендарното съкровище на Йерусалимския храм, което дори в по-голяма степен от рицарите тамплиери обяснява защо в свитъците на Сониер се споменава Сион.

През 66 г. в Палестина избухва въстание срещу римското владичество. Четири години по-късно, през 70 г., Йерусалим е изравнен със земята от легионите на императора, предвождани от неговия син Тит. Храмът е разграбен и всички предмети в тази светиня са пренесени в Рим. Както личи от изображенията върху триумфалната арка, построена в чест на Тит, сред тях са огромният златен свещник за седем свещи, толкова почитан от евреите, и дори Кивотът.

След три и половина века, през 410 г., Рим на свой ред е плячкосан от вестготите, предвождани от Аларих Велики. Според историка Прокопий Аларих заграбва „съкровищата на Соломон, цар на евреите, които си заслужаваше да бъдат видени, тъй като бяха украсени с изумруди и едно време са били пренесени от Ерусалим в Рим“[8].

Тоест не е изключено Сониер да е забогатял толкова внезапно, защото е открил някое от тези съкровища, попадало през вековете в различни ръце — от Йерусалимския храм у римляните, сетне у вестготите и накрая у катарите и рицарите тамплиери. В такъв случай е ясно защо в свитъците се говори, че въпросното съкровище е „принадлежало“ и на Дагоберт II, и на Сион.

Дотук имахме чувството, че разследваме загадката около едно съкровище. А такива загадки, дори да са свързани със съкровището на Йерусалимския храм, в крайна сметка не са от особено значение. Хората непрекъснато се натъкват на скрити съкровища, малки и големи, безспорно вълнуващи, загадъчни, хвърлящи светлина върху миналото. Ала не са много откритията, които оказват пряко влияние — политическо или друго, върху настоящето, освен ако въпросното съкровище не е свързано с някаква сензационна тайна.

Не изключвахме възможността Сониер да е намерил съкровище. Но бяхме убедени, че заедно с него той е открил и някаква тайна, историческа тайна от огромно значение за неговата епоха, пък и за наше време. Ако свещеникът бе намерил само пари, злато и скъпоценности, много моменти в неговия живот оставаха необясними, например, че е бил приет в средите, близки до Офе, че се е сприятелил с Дебюси и е бил любовник на Ема Калве, както и че църквата проявява изострен интерес към него, че той се държи доста дръзко с епископа, а Ватиканът си затваря очите за поведението му. Няма обяснение и фактът, че свещеникът от съседната енория отказва да му даде последно причастие и че Хабсбургският ерцхерцог се вдига да го посети в затънтеното селце в Пиренеите. По-късно се разбра, че въпросният ерцхерцог е Йохан Салватор фон Хабсбург, известен с псевдонима Жан Орт. През 1889 г. той се отказва от всичките си права и титли и след два месеца е изгонен от Австро-унгарската империя. Малко по-късно посещава Рен Льошато. Официално се смята, че е починал през 1890 г. всъщност обаче той умира през 1910 или 1911 г. в Аржентина[9]. Парите, златото и скъпоценностите не обясняват и невероятната загадъчност, с която е забулена цялата история, като се почне от сложните кодове и се стигне до Мари Дьонарно, изгорила завещаните й пари. Пък и самата Мари е обещала да разкрие някаква „тайна“, която дава не само богатство, но и „власт“.

Всичко това ни даде основания да сме все по-убедени, че в историята на Сониер става дума не просто за богатства, но и за някаква тайна, и то доста спорна. С други думи, струваше ни се, че загадката не засяга само едно затънтено планинско селце и един свещеник от миналия век. За каквото и да се касаеше, то водеше началото си от Рен Льошато, за да отекне, и то твърде силно, в останалия свят. Дал и пък Сониер не бе забогатял не защото е намерил нещо с веществена стойност, а защото се е добрал до някаква тайна? И ако е така, дали свещеникът просто не е „осребрил“ познанията си? Дали с тях не е изнудвал някого? Или са позлатили него, за да си мълчи?

Знаем, че е получил пари от Йохан фон Хабсбург. Същевременно обаче „тайната“ на Сониер вероятно е по-скоро от религиозен, отколкото от политически характер. Освен това според всички сведения отношенията му с австрийския ерцхерцог са подчертано сърдечни. От друга страна, една институция — Ватиканът, явно се страхува от Сониер и се държи с него повече от предпазливо. Дали Сониер не е изнудвал Ватикана? Но подобно нещо е твърде рисковано и опасно за сам човек, каквито и предпазни мерки да взима той. Възможно ли е да е бил подкрепян и подпомаган и от други хора, толкова високопоставени, че да са неуязвими за римокатолическата църква, например от министъра на културата на Франция или от Хабсбургите? Възможно ли е ерцхерцогът да е бил само посредник и парите, които той прехвърля на Сониер, всъщност да идват от сметките на Ватикана[10]?

Интригата

През февруари 1971 г. бе излъчено „Изчезналото съкровище на Йерусалим?“, първият от трите филма за Сониер и загадката на Рен Льошато. В него не изказвахме никакви спорни предположения, само излагахме в общи линии историята, както я прочетохте по-горе. Не намеквахме и за „сензационната тайна“ или за изнудване на високопоставени личности. Струва си да отбележим, че не споменахме и името на Емил Офе, младия семинарист от Париж, на когото Сониер поверява свитъците.

Бяхме засипани от същинска лавина от писма. Авторите на някои правеха интересни догадки. Други ни хвалеха. Трети ни пишеха някакви налудничави неща. Вниманието ни бе привлечено най-вече от едно писмо, чийто автор не разреши да го публикуваме. Пращаше ни го англикански свещеник в пенсия, който ни съобщаваше категорично и самоуверено доста интересни факти. Твърденията му бяха дръзки, направени без недомлъвки, на свещеника явно му беше все едно дали ще му повярваме. Той ни пишеше без заобикалки, че в „съкровището“ е имало не злато или скъпоценности, а „неопровержимо доказателство“, че Исус не е бил разпънат на кръста и е живял чак до 45 г.

Подобно твърдение ни прозвуча направо абсурдно. Какво „неопровержимо доказателство“ би убедило дори един заклет атеист, че Исус не е бил разпънат и не е умрял върху кръста? Не си представяхме какво би могло да бъде оспорено и поставено под въпрос, до какво се свежда подобно „доказателство“, при това „неопровержимо“. В същото време твърдението на свещеника ни се стори толкова необичайно, че решихме да проучим и изясним въпроса. Авторът на писмото бе посочил и адреса си. При първа възможност отидохме да се запознаем с него и да го поразпитаме.

Когато се срещнахме, той не бе така словоохотлив, както в писмото, и май съжаляваше, че го е пратил. Отказа да уточни какво е това „неопровержимо доказателство“, само добави, че е научил за него, по-скоро за съществуването му, от друг англикански свещеник, каноник Алфред Лесли Лили.

Починал през 1940 г., Лили е известен с множеството си публикации. Поддържа връзка с Движението за обновление на римокатолическата църква, чийто привърженици са предимно в „Св. Сюлпис“ в Париж. Като млад работи във френската столица и се запознава с Емил Офе. Ето че кръгът се затвори! При положение че Лили и Офе са се познавали, не можехме с лека ръка да подминем твърденията на свещеника, колкото и странни да ни се виждаха те.

Натъкнахме се на доказателства, че в дъното на цялата история лежи някаква тайна от огромно значение, и когато се заехме да проучваме живота на Никола Пусен, велик художник от XVII в., чието име неизменно фигурира в историята на Сониер. През 1656 г. Пусен, който по онова време живее в Рим, е посетен от абат Луи Фуке, брат на Никола Фуке, висш финансов интендант на Луи XIV. От Рим абатът праща на брат си писмо, в което описва своята среща с Пусен. Заслужава си да цитираме част от писмото:

Обсъдихме с него някои неща, за които при пръв удобен случай ще ти разкажа най-подборно — неща, с които чрез господин Пусен ще получиш възможности, с каквито дори кралете надали някога ще се сдобият; той твърди, че още дълги столетия едва ли някой ще се добере до тях. И не само това, толкова е трудно човек да ги открие, че няма под слънцето богатства, които да се мерят по ценност с тях.[11]

И историците, и биографите на Пусен и Фуке не са успели да дадат задоволително обяснение на това писмо, в което недвусмислено се намеква за загадка от огромно значение. Малко след получаването му Никола Фуке е взет под стража и е хвърлен в затвора, където умира. Според някои историци е държан в килия, до която няма достъп никой, други смятат, че тъкмо той е Желязната маска. Междувременно Луи XIV се разпорежда да бъде иззета цялата му кореспонденция и я преглежда писмо по писмо. През следващите години кралят упорито се опитва да се сдобие с оригинала на картината „Аркадийски овчари“ на Пусен. Когато накрая я получава, я държи в покоите си във Версай.

Каквато и художествена стойност да има, на пръв поглед картината изглежда най-обикновена. На преден план са изобразени трима овчари и една овчарка, вперили поглед в надписа върху разяден от времето надгробен камък: „ET IN ARCADIA EGO“. Зад тях се извисяват зъбери, каквито обикновено свързваме с платата на Пусен. Според Антъни Блънт и други изкуствоведи, запознати е творчеството на художника, пейзажът е плод на авторовото въображение. В началото на 70-те години на нашия век обаче бе открит гроб досущ като този върху картината: двата гроба са разположени в една и съща местност, имат еднакви размери, пропорции, форма, заобикаля ги еднаква растителност, еднаква е дори скалата, върху която един от овчарите е подпрял крак. Истинският гроб се намира край село Арк на десетина километра от Рен Льошато и на пет километра от замъка Бланшфор. Застанеш ли пред него, се открива абсолютно същата гледка, както върху платното на Пусен: един от върховете върху фона на картината е Рен Льошато.

Не се знае кога е правен гробът. Възможно е, разбира се, надгробният камък да е поставен съвсем наскоро; как обаче хората, издигнали го точно там, са намерили местност, която да съответства толкова точно на пейзажа върху картината? По-вероятно е да го е имало и по времето на Пусен и в „Аркадийски овчари“ художникът да е пресъздал до най-малките подробности истинската местност. Според тамошните селяни надгробният камък си стои там още от времето на прадедите им. Някои твърдят, че той е упоменат и в мемоари, писани през 1709 г.[12]

Според регистрите на село Арк земята, където е надгробният камък, принадлежи на един американец, някой си Луис Лорънс от Бостън, щата Масачузетс. През 20-те години на нашия век той отворил гробницата, но не намерил вътре нищо. По-късно в нея са погребани жена му и тъща му.

Докато подготвяхме за Би Би Си първия от филмите за Рен Льошато, снимахме цяла сутрин гроба. По едно време отидохме да обядваме и когато след три часа се върнахме, видяхме, че някой се е опитал да натроши и събори надгробния камък.

Дори и някога върху него да е имало надпис, с времето той се е заличил. Колкото до надписа върху надгробната плоча в картината на Пусен, той според традицията е елегичен: Смъртта оповестява злокобното си присъствие дори в Аркадия, идиличния пасторален рай от древните митове и легенди. И все пак надписът е интересен с това, че в него липсва глаголът. Буквално преведен, той гласи:

И В АРКАДИЯ A3…

Защо го няма сказуемото? Може би по философски причини — така авторът се откъсва от времето, абстрахира се от минало, настояще и бъдеще и намеква, че има предвид вечността. Или причината е по-прагматична?

Кодовете в свитъците, намерени от Сониер, изобилстват от анаграми, получени чрез разместване и пренареждане на буквите. Дали и „ET IN ARCADIA EGO“ не е анаграма? Дали глаголът не е пропуснат, та надписът да се състои само от определени букви? В писмо един от телевизионните зрители изказа предположението, че това наистина е така: той бе пренаредил буквите в свързан текст на латински:

I TEGO ARCANA DEI[13]

Останахме приятно изненадани от това откритие. По онова време и през ум не ни минаваше колко уместно е предупреждението.

[1] De Sede, G. Gerard. _L’or de Rennes. _Charroux, Robert. Tresors du monde. Paris, 1962, p. 247. ↑

[2] Annuaire. Ecclesiastique, p. 282. ↑

[3] Пастирко, никакви изкушения, че Пусен Тение държат ключа мир 681 с кръста и този кон божи довършвам по пладне демона хранител сини ябълки (фр.). — Бел.авт. ↑

[4] На Дагоберт II, крал, и на Сион принадлежи това съкровище и там той е умрял (фр.). — Бел.авт. ↑

[5] De Sede, G. Op. cit. Твърдеше се, че картината е „Св. Антоний Велики“. В разговор Дьо Сед ни съобщи, че става дума за „Изкушението на св. Антоний“. По-късно разбрахме, че въпросната картина е „Св. Антоний и Св. Еремия в пустинята“. ↑

[6] Това място е ужасно (лат.). — Бел.авт. ↑

[7] Fedie. Le Comte de Razes, p. 3. Цифрата 30 хиляди жители е посочена от Дьо Сед в „Златото на Рен“ (вж. De Sede, G. Op. cit., p. 17). Той не се позовава на конкретен източник. ↑

[8] Procopius. History of the Wars. Book 5, XII. ↑

[9] Вж. Dr. Rouill, Dugast. Les maisons souveraines de l’Autriche. Paris, 1967, p. 191. — Бел.авт. ↑

[10] Два пъти проверявахме архивите на Ватикана и не открихме в тях да се споменава името на Сониер. Няма и намек, че е съществувал такъв свещеник, нещо необичайно за прилежните архивари на Ватикана. Това ни навежда на мисълта, че цялата информация за Сониер умишлено е укрита. ↑

[11] Lepinois. Lettres de Louis Fouquet, p. 269. Писмото се пази в архивите на семейство Косе-Брисак, чийто представители са известни масони още от XVIII в. ↑

[12] Delaude. Cercle d’Ulysse, p. 3. Според автора гробът се споменава в мемоарите на абат Делмас от XVII в. Явно става дума за мемоарите на абата от 1709 г. Отпърво ръкописът се съхранява в Келтската академия, откъдето изчезва. В началото на века се появява отново и извадки от него са обнародвани (вж. Current. Notice historique, 917). В тях обаче не става дума за гроба. Можем само да предполагаме, че информацията се съдържа в липсващите части на ръкописа на Делмас, който сега е в частна сбирка в Лиму и не ни бе предоставен. ↑

[13] Пази се! Аз крия божии тайни (лат.). — Бел.авт. ↑

2. Катарите и великата ерес

Започнахме проучването с нещо, с което бяхме донякъде запознати: с еретическото движение на катарите, или албигойците, и с кръстоносния поход, предприет заради тях през XIII в. Знаехме, че катарите са свързани по някакъв начин със загадката около Сониер и Рен Льошато. Първо, в селото и околността са живели множество привърженици на тази средновековна ерес, които по време на Албигойския кръстоносен поход са подложени на жестоки гонения. Историята на региона е обагрена с кръвта на катарите, което и до ден-днешен има своите последици. Днес, когато не са застрашавани от гонения, мнозина местни хора признават открито, че са катари, имат си дори катарска църква и свой, „катарски“, папа, който до смъртта си през 1978 г. живее в село Арк.

Знаехме, че Сониер се е интересувал живо от историята и фолклора на родния си край, тоест няма как да не се е докоснал и до катарската мисъл и традиции, да не е бил наясно, че през XII и XIII в. Рен Льошато е бил ключово селище и своеобразен бастион на катарите.

Вероятно е знаел и множеството предания за тях, както и мълвата, че те са притежавали легендарния Свещен Граал. А ако Рихард Вагнер наистина е ходил в Рен Льошато, за да търси нещо, свързано с Граала, Сониер сигурно е знаел за това посещение.

Нещо повече, през 1890 г. в Каркасон идва нов библиотекар — Жюл Доанел, който основава неокатарска църква[1]. Доанел пише много върху наследството на катарите, а през 1896 г. вече е член на Дружеството за изкуство и наука на Каркасон. През 1898 г. е избран за негов секретар. В дружеството членуват мнозина познати на Сониер, както и най-добрият му приятел, абат Анри Буде. От своя страна, Доанел е близък на Ема Калве, така че не е изключено да се е познавал и със Сониер.

Съществува още една, по-основателна причина да свързваме катарите със загадката на Рен Льошато. Текстът в един от свитъците, намерени от Сониер, е осеян със ситни букви — осем на брой, които очевидно се различават от другите. Три се показват над реда, останалите пет са под него. Достатъчно е да ги прочетем заедно, за да получим две думи: „REX MUNDI“. Всеки, запознат с катарите, ще ви каже, че те използват този термин.

Въз основа на тези факти ни се стори разумно да започнем проучването си от катарите. Ето защо решихме да се запознаем подробно с техните вярвания, традиции и история, със средата, в която са живели.

Албигойският кръстоносен поход

През 1209 г. войска от 30 хиляди рицари и пешаци се спуска като вихрушка от Северна Европа и нахлува в Лангедок, област, разположена в подножието на Североизточните Пиренеи, която днес се намира в Южна Франция. Рицарите опустошават района, унищожават реколтата, разрушават до основи селищата и подлагат на сеч населението. По най-жесток начин са убити толкова много хора, че това вероятно е първият случай на „геноцид“ в новата история на Европа. Само в град Безие, и то в църквата, са изклани над 15 хиляди мъже, жени и деца. Когато един от пълководците пита папския нунций как да различи еретиците от правоверните, той му отвръща: „Избийте ги до крак! Господ ще познае своите!“ Макар и често цитирани, тези думи може и да не принадлежат на нунция, при всички положения обаче те олицетворяват фанатизма и жестокостта, с които са извършени погромите. В писмо до Инокентий III същият нунций оповестява гордо, че „не е пощаден никой, независимо от пола и възрастта“.

След Безие нашествениците превземат цял Лангедок. Падат Перпинян, Нарбон, Каркасон, Тулуза. Откъдето минат, победителите подлагат всичко на огън и меч.

Карта 3. Лангедок и катарите.

Продължила четирийсет години, тази война днес е известна като Албигойския кръстоносен поход и напълно отговаря на това име, понеже е обявена не от друг, а от папата. Досущ като кръстоносците, поели към Светите места, участниците в този поход са с кръст върху гърдите и също получават опрощение на греховете, осигурено място в рая и всичко, което успеят да плячкосат. И още нещо — не им се налага да прекосяват морето. Според феодалните закони се сражават най-много четирийсет дни, освен ако не желаят да се обогатят още повече.

След Албигойския кръстоносен поход Лангедок е променен до неузнаваемост и отново е потопен във варварщината, в която тъне останала Европа. Защо? Какво стои зад този хаос, жестокост и опустошение?

В началото на XIII в. областта, известна днес като Лангедок, не влиза официално в пределите на Франция. Тя е независимо владение, свързано като език, култура и политическо устройство не толкова със Севера, колкото с Испания — с Леонското, Арагонското и Кастилското кралства. Управлявано е от няколко благороднически рода, сред които се открояват графовете на Тулуза и мощната фамилия, властваща в Транкавел. В Лангедок процъфтява култура, може би най-развитата в християнския свят, ако не се брои Византия.

Лангедок има много общи черти с Византия. За разлика от Северна Европа тук се цени знанието. Процъфтяват философията и другите науки, на почит са поезията и изтънчените обноски, изучават се гръцки, арабски и староеврейски, в Люнел и Нарбон има цели школи, посветени на кабалата, древното езотерично учение на евреите, което се радва на голяма популярност. Дори благородниците са начетени и образовани в епоха, когато повечето аристократи в Северна Европа не знаят дори да се подписват.

Подобно на Византия, и Лангедок се откроява с религиозната си търпимост, толкова различна от фанатизма в Европа. През морските търговски средища като Марсилия или през Пиренеите проникват идеите на исляма и юдаизма. Същевременно римокатолическата църква не се радва на особена почит, тъй като нейните проповедници отблъскват населението с прословутата си продажност. Има църкви, където над трийсет години не е отслужвана литургия. Вместо да се занимават с енориашите, повечето свещеници въртят търговия или са насочили вниманието си към своите огромни имения. Един от епископите на Нарбон например дори не е стъпил в енорията си.

Въпреки корупцията в църквата културата в Лангедок достига разцвет, какъвто Европа ще изживее отново чак през Ренесанса. Но както във Византия, и тук се наблюдават упадък, самодоволство и трагично безсилие и областта не е подготвена за надвисналите над нея изпитания. Благородниците в Северна Европа и римокатолическата църква знаят колко уязвим е Лангедок и само чакат удобен момент, за да се възползват. Аристократите от Севера отдавна са хвърлили око на несметните богатства в областта. А църквата проявява интерес към нея от свои съображения. На първо място, влиянието й в Лангедок е силно подкопано. Наред с културата там процъфтява още нещо — най-мощната ерес в християнския свят от средновековието.

Както се изразяват висшите духовници, Лангедок е „заразен“ от албигойската ерес, тази „гнусна проказа на Юга“. И макар привържениците й да не прибягват до насилие, те представляват заплаха за римокатолическата църква, най-сериозната до времето, когато три века по-късно Мартин Лутер ще положи с учението си началото на Реформацията. В началото на XIII в. вече съществува реална опасност тази ерес да измести католицизма като преобладаваща религия в Лангедок. Ала най-страшното според римокатолическата църква е, че ереста вече се ползва с влияние и другаде в Европа, предимно в по-големите градове на Германия, Фландрия и Шампания.

Еретиците са останали в историята с различни имена. През 1165 г. те са анатемосани от събора, свикан от папата в град Алби в Лангедок. Вероятно по тази причина или може би защото Алби и занапред ще е едно от средищата на еретиците, те често биват наричани албигойци. В други случаи са назовавани с името „катари“, а в Италия са известни като патарени. Нерядко са дамгосвани и с имената на много по-ранни ереси: ариани, маркионити и манихейци.

„Албигойци“ и „катари“ са събирателни понятия, с други думи, за разлика от римокатолицизма не обозначават отделно вероизповедание с установена и систематизирана доктрина и теология. С тях са наричани различни секти, повечето от които оглавявани от независим водач: последователите му приемат неговото име. Макар и да се придържат към някои общи принципи, тези секти се различават съществено в подробностите. И още нещо, информацията за еретиците, с която разполагаме, е почерпена главно от римокатолически източници, например Инквизицията. Да получим някаква представа за тях, осланяйки се на подобни източници, е все едно да разберем до какво се е свеждала Съпротивата във Франция от рапортите на есесовците или на Гестапо. Ето защо всъщност е невъзможно да дадем цялостно и ясно определение на учението на катарите.

Те вярват в прераждането и в женското начало в религията. Сред проповедниците и религиозните им учители, известни като съвършени, има и жени. Отхвърлят официалната римокатолическа църква и църковната йерархия и смятат, че между Бог и човек не може да има посредници. По принцип не приемат „вярата“, поне така, както я разбира църквата. Вместо „вярата“, получена от втора ръка, катарите изваждат на преден план личното познание, религиозния и мистичния опит, който натрупва всеки отделен човек и който те наричат „гнозис“ — от гръцката дума за „познание“. За катарите „гнозисът“ е по-важен от всички вероизповедания и догми. При подобно ударение върху свободното, лично общуване с Бог проповедниците, архиепископите и другите клерикали стават излишни.

Наред с това катарите са и дуалисти. Цялото християнство, разбира се, може да бъде разглеждано като дуалистично, понеже набляга върху сблъсъка между двете противоположни начала: доброто и злото, дух и материя, висше и низше. Катарите обаче стигат в тази дихотомия прекалено далеч, нещо, с което официалният католицизъм не може да се съгласи. За тях човек е мечът, с който се бори духът, ала никой не вижда ръката. Те смятат, че още от сътворението бушува нестихваща война между двете непримирими начала — светлина и мрак, дух и материя, добро и зло. Според католицизма съществува един върховен Бог, чийто враг — Дяволът, в крайна сметка стои по-ниско от него, докато катарите признават съществуването не на един, а на двама богове горе-долу с еднакво положение. Първият, добрият, е съвсем безплътен, той е олицетворение на чистия дух, неомърсен и непокварен от материята. Това е богът на любовта. Любовта обаче е напълно несъвместима със силата, с властта, а според катарите всичко материално е проявление на сила. Оттук те гледат на материята, на целия свят като на въплъщение на злото. С други думи, вселената е творение на „бога узурпатор“, на бога на злото, или както го наричат катарите, на „Rex mundi“, „Царя на света“.

Католицизмът се основава на така наречения „етически дуализъм“. Макар и в крайна сметка да произлиза от Дявола, злото се проявява главно чрез човека и неговите деяния. За разлика от католицизма катарите се придържат към един „космологичен дуализъм“, към дуализъм, пронизал всичко около нас. Това е едно от основните положения в учението на еретиците, различните секти обаче го тълкуват различно. Според някои целта на живота е човек да преодолее материята, да отхвърли всичко, свързано със силата и властта, и така да се слее с любовта. Според други катари човек трябва да се стреми към това да облагороди и одухотвори материята, да я преобрази. Важно е да отбележим, че в катарското учение липсват утвърдени догми, доктрини или теология. Както във всяко отклонение от наложената църковна норма, и тук се натъкваме единствено на бегло формулирани положения, а нравствените задължения, произтичащи от тях, са въпрос на лично тълкуване.

Римокатолическата църква смята катарите за еретици главно заради отношението им към материалния свят, който според тях е въплъщение на злото, и заради определението „узурпатор“, което те дават на Господ, чието „слово бе в началото“. Ала според католиците най-сериозното им „прегрешение“ е тяхното отношение към Исус. Тъй като катарите смятат материята за въплъщение на злото, те отричат, че е възможно Исус да се роди от кръв и плът и същевременно да бъде „Син Божи“. Според някои той е безплътен, илюзорен, въплъщение на чистия дух, което, естествено, не може да бъде разпънато. Повечето катари явно го смятат за един от многото пророци — за обикновен простосмъртен, умрял върху кръста в името на любовта. Тоест няма нищо мистично, нищо свръхестествено и божествено в разпъването на Христос, ако той изобщо е бил разпънат, в което катарите силно се съмняват.

При всички положения те отричат значението и на Христовото разпятие, и на кръста вероятно защото ги смятат за неприемливи или защото римокатолическата църква толкова държи на тях. Не е изключено да са ги отхвърляли и понеже им се е струвало, че не си струва човек да се прекланя пред убийството на един пророк, извършено по такъв жесток начин. За катарите кръстът, който свързваме с Голгота и разпятието, е символ на Rex mundi, повелителя на материалния свят, антитеза на истинското изкупление. Ако изобщо е съществувал от кръв и плът, Исус е бил пророк на AMOR[2], на принципа на любовта, а прочетено отзад напред, тоест преиначено и опорочено от силата и властта, AMOR се превръща в ROMA, тоест Рим, чиято продажна и разгулна църква според катарите е живо въплъщение на Rex mundi и неговата земна власт. Ето защо катарите не само не зачитат кръста, но отхвърлят и такива свещенодействия като кръщението и причастието.

Въпреки своята сложна, замъглена, абстрактна и може би неприемлива за съвременния човек теология катарите като цяло не са фанатици във вярата си. Днес е модно да ги смятаме за мъдреци и просветени мистици, прогледнали за някаква велика космическа загадка и разработили тайно учение. Всъщност повечето са най-обикновени хора, намерили във вярата си спасение от тесногръдите догми на католицизма с неговите десятъци, епитимии, сложни погребални обреди, наказания и други ограничения.

Колкото и мъглява да е теологията им, в живота катарите са реалисти. Смятат, че човек не бива да създава поколение, защото така множи плътта, тоест служи не на принципа на любовта, а на Rex mundi, същевременно обаче не са толкова наивни, че да забраняват половите връзки. Вярно, имат нещо като тайнство, наричано Consolamentum, според което човек трябва да бъде целомъдрен, но освен за катарските „съвършени“, или проповедници, които по принцип се отказват от семействата си, то е задължително единствено за хора на смъртен одър, а никак не с трудно да си целомъдрен, когато напускаш този свят. Колкото до конгрегацията като цяло, половите връзки не са забранени, обратното, дори негласно са насърчавани. Но как е възможно да осъждаш възпроизводството на рода и същевременно да насърчаваш секса? Има доказателства, че катарите са прибягвали до противозачатъчни средства и са правели аборти[3]. Когато след време католиците ги обвиняват в „противоестествени сексуални навици“, мнозина смятат, че става дума за содомия. Нищо подобно, както личи от оцелелите документи, катарите забраняват категорично хомосексуализма, тоест под „противоестествени сексуални навици“ сигурно се разбират абортът и противозачатъчните средства. Знаем какво е и до ден-днешен отношението на Ватикана по тези въпроси и можем да си представим с какъв фанатизъм и заслепеност католиците са налагали мнението си по тях и през средновековието.

Като цяло катарите явно са се придържали към благодетелен и аскетичен живот. Тъй като не признават църквите, извършват обредите под открито небе или в някоя свободна постройка — хамбар, къща, сградата на кметството. Практикуват и онова, което днес наричаме медитация. Вегетарианци са, макар и да ядат риба. А когато тръгват да обикалят своята енория, катарските проповедници, или „съвършени“, винаги пътуват по двама, с което подхранват разпространяваните от враговете им слухове, че са содомити.

Обсадата на Монсегюр

Ето до какво се свежда вярата, завладяла Лангедок и околността до такава степен, че още малко, и да измести католицизма. По разбираеми причини мнозина благородници стават нейни последователи. На някои им допада, че тя е подчинена на търпимостта. Други са настроени срещу официалната църква. Трети са отвратени от продажността на римокатолическите духовници или вече не желаят да плащат десятък, от който джобът им изтънява и който потъва като пясък във вода в далечен Рим. Ето защо, макар и вече възрастни, мнозина аристократи стават катарски проповедници, или „съвършени“. Според историческите свидетелства 30 на сто от всички проповедници на ереста произлизат от благородническите родове на Лангедок.

През 1145 г., половин век преди Албигойския кръстоносен поход, не друг, а самият св. Бернар идва в Лангедок да проповядва срещу еретиците. Ала когато пристига, е отвратен не толкова от тях, колкото от продажните клерикали в собствената си църква. Що се отнася до катарите, Бернар явно е възхитен от тях. „Няма по-християнска проповед от тяхната — заявява той, — а моралът им е безупречен.“[4]

Излишно е да казваме, че в началото на XIII в. римокатолическите духовници вече са твърде обезпокоени от положението. Те са наясно и с апетитите на феодалните владетели от Северна Европа към богатствата на южните земи и градове. Решават да се възползват и да насочат благородниците от Севера като ударна сила на църквата. Остава да намерят повод, с който да спечелят общественото мнение на своя страна.

Не им се налага да чакат дълго. На 14 януари 1208 г. е убит папският нунций в Лангедок — Пиер дьо Кастелно. Престъплението, изглежда, е извършено от хора, разбунтували се срещу римокатолическата църква, ала нямащи нищо общо с катарите. Рим обаче се възползва от случая и хвърля вината върху тях. Папа Инокентий III моментално обявява кръстоносен поход. Вече цял век катарите непрекъснато са подлагани на гонения, ала сега църквата съвсем сериозно се заема да изкорени веднъж завинаги ереста.

На крак е вдигната многочислена войска, предвождана от абата на Сито. Бойните действия са разработвани главно от Симон дьо Монфор, чийто син по-късно ще изиграе ключова роля в историята на Англия. Под командването на Монфор кръстоносците тръгват на поход срещу най-развитата в средновековна Европа култура, за да я стъпчат и унищожат. В „свещеното“ си начинание те са подкрепени от един нов и много полезен съюзник, фанатизирания испанец Доминик Гусман, който, заслепен от омразата си към еретиците, създава през 1216 г. монашески орден, носещ неговото име: ордена на доминиканците. Именно доминиканците основават през 1233 г. една от най-страховитите църковни институции, Светата инквизиция. Катарите не са единствената й жертва. Преди Албигойския кръстоносен поход мнозина благородници в Лангедок, особено влиятелните владетели на Транкавел и Тулуза, се отнасят подчертано дружелюбно към многочисленото еврейско население в района. Оттук нататък им е заповядано да не му оказват такава закрила и подкрепа.

През 1218 г. Симон дьо Монфор е убит при обсадата на Тулуза. Въпреки това опустошаването на Лангедок продължава с кратки прекъсвания още цели двайсет и пет години. През 1243 г. окончателно е сломена организираната съпротива, доколкото изобщо е имало такава. Нашествениците от север са превзели всички градове и бастиони на катарите, ако не се броят няколко затънтени крепости, сред които се откроява величествената цитадела Монсегюр, кацнала на планината досущ като небесна арка.

Монсегюр е под обсада цели десет месеца, през които геройски отблъсква непрекъснатите набези на врага. Накрая, през март 1244 г., крепостта капитулира и катарството в Южна Франция е унищожено — най-малкото привидно. Ала идеите никога не могат да бъдат смазани напълно. Въз основа предимно на документи от онова време Еманюел Льороа Ладюри описва в нашумялата си книга „Монтайу“ как близо половин столетие след падането на Монсегюр малцината оцелели катари продължават да живеят високо в планината, да се крият в пещери, да проповядват религията си и да водят ожесточени битки със своите гонители. Според повечето исторически сведения катарската вяра пак е проповядвана в много райони на Лангедок, включително там, където днес се намира Рен Льошато. Не са малко учените, които смятат, че тъкмо от катарството водят началото си някои по-късни ереси в Европа, например валденсите, хуситите, средновековните последователи на адамитите, или Братята на разкрепостения дух, анабаптистите и странните камизари, някои от които в началото на XVIII в. намират убежище в Лондон.

Съкровището на катарите

Още от времето на Албигойския кръстоносен поход катарството е забулено в тайнственост, която не се е разсеяла и до днес. Това донякъде се обяснява с факта, че всяка изгубена кауза, какъвто например е случаят с Чарлс Хубавия, е обвеяна с известна доза романтичност и носталгия, и неизменно е извор на какви ли не легенди. Същевременно обаче открихме, че с катарите са свързани някои съвсем истински загадки. Колкото и преувеличени и разкрасени да са легендите, доста неща си остават неясни.

Една от загадките се отнася за произхода на катарите и макар в началото този проблем да ни се стори чисто научен, впоследствие той се оказа от изключителна важност. Днес историците смятат, че те са наследници на богомилите, религиозна секта, разпространена в България през X и XI в., чиито привърженици се преселват на запад. Няма спор, че сред еретиците в Лангедок има и доста богомили, а един техен проповедник оказва силно влияние върху политиката и религията в областта. Ние обаче се натъкнахме на сериозни доказателства, че катарите не произхождат от богомилите. Обратното, те водят началото си от ереси, възникнали във Франция още от зараждането на християнството[5].

С катарите са свързани и други, много по-любопитни загадки. Ето какво пише вече на преклонна възраст Жан дьо Жоанвил за срещите си с Луи IX, състояли се през ХIII в.: „Веднъж кралят (Луи IХ) ми каза как неколцина албигойци са ходили при граф дьо Монфор… и са го повикали да види тялото на Христос, превърнало се в ръцете на техния проповедник в мъж от кръв и плът.“[6] Според думите на Дьо Жоавнил Монфор бил донякъде стъписан от подобна покана. Отсякъл, че ако иска, свитата му може да иде и да го види, но той предпочита да се придържа към догмите на Светата църква. Авторът се спира на случката мимоходом, без да я разглежда подробно. Но какво да си мислим ние за тази загадъчна покана? Какво са правели катарите? Какъв обред са имали предвид? Ако оставим настрана литургията, каквато те и без друго не са отслужвали, как тялото на Христос би могло да „се превърне в мъж от кръв и плът“? За каквото и да става дума, в заявлението им се долавя някаква буквалност, която буди подозрения.

Другата загадка е свързана с легендарното „съкровище“ на катарите. Знае се, че те са били баснословно богати. Вярата им забранява да носят оръжие, въпреки това мнозина пренебрегват забраната и срещу солидно заплащане наемат войници. Произходът на тяхното богатство е очевиден и ясен: например доброволните пожертвувания, отпускани им от заможните феодали. И въпреки това дори по време на Албигойския кръстоносен поход се ширят слухове за някакво невероятно загадъчно съкровище, което притежават катарите и което не се свежда единствено до материални богатства. Според мълвата то било скрито в Монсегюр. Когато обаче крепостта е превзета, нашествениците не намират нищо. И все пак с обсадата и капитулацията на Монсегюр са свързани някои твърде странни случки. Крепостта е обсадена от близо десет хиляди души, които се опитват да отрежат от света цялата планина, така че защитниците на Монсегюр да умрат от глад. Въпреки многочислеността си обаче войската не успява да направи плътен обръч около крепостта, пък и мнозина от рицарите са от този край и изпитват симпатии към катарите, докато на доста от другите просто не може да се разчита. Ето защо не е особено трудно обсадените да се промъкват през позициите на врага и да снабдяват с храна цитаделата.

През януари, близо три месеца преди превземането на Монсегюр, от крепостта избягват двама катарски проповедници, или „съвършени“. Според сигурни източници те успяват да изнесат почти цялото злато, сребро и монети на катарите и да ги скрият първо в укрепена планинска пещера, а сетне в замък с крепостна стена. Тук дирите на съкровището се губят окончателно.

На 1 март Монсегюр капитулира окончателно. По това време неговите защитници наброяват към четиристотин души: от тях 150–180 са проповедници, или „съвършени“, другите са рицари и феодали заедно със своите семейства. Колкото и да е странно, всичките им предишни „грехове“ са опростени и нашествениците им обещават да ги пуснат да си идат по живо, по здраво заедно с оръжието, багажа и парите. Към катарските проповедници също проявяват необяснимо великодушие. Казват им, че ще се отърват с леки наказания, стига да се отрекат от своята вяра и да се покаят за „греховете“ си пред Инквизицията.

Защитниците на Монсегюр молят за половинмесечно примирие, по време на което да не се водят никакви бойни действия, та те да обмислят условията. Победителите отново проявяват необяснимо великодушие и се съгласяват. В замяна на това разгромените им предлагат заложници. Двете страни се споразумяват, че ако някой се опита да избяга от крепостта, заложниците ще бъдат екзекутирани.

Дали катарските проповедници наистина са толкова отдадени на вярата си, че доброволно предпочитат мъченията пред това да се откажат от нея? Или е имало нещо, което не могат — или не смеят — да признаят пред Инквизицията? Какъвто и да е отговорът, никой от тях не приема условията на кръстоносците. Напротив, доколкото е известно, всички предпочитат мъченията. И още нещо, най-малко двайсет от другите защитници на крепостта, сред които шест жени и петнайсетина рицари, по своя воля се подлагат на тайнството на Consolamentum и също стават катарски проповедници, или „съвършени“, с което се обричат на сигурна смърт.

Примирието изтича на 15 март. На другата сутрин кръстоносците влачат надолу по планинския склон двестате проповедници. Никой не се отрича от своята вяра. Тъй като нашествениците нямат време да издигат клада за всеки поотделно, затварят всички пленници в огромен навес за дърва в подножието на планината и го подпалват. Затворени горе в крепостта, останалите защитници са принудени да наблюдават зловещата гледка. Кръстоносците ги предупреждават, че ако някой се опита да избяга, другите, както и заложниците ще бъдат избити до крак.

Въпреки риска хората в Монсегюр успяват да скрият четирима катарски проповедници. В нощта срещу 16 март четиримата предприемат заедно с един водач дръзко бягство — отново със знанието и одобрението на всички защитници на крепостта. Спускат се с въжета по стръмния западен склон на планината, често им се налага да скачат от стотина метра височина[7].

Защо го правят? Какво ги кара да се впуснат в това опасно бягство, изложило на риск и защитниците на Монсегюр, и заложниците? След ден са могли да напуснат преспокойно крепостта и да заживеят като свободни хора. И въпреки това, кой знае защо, тръгват да бягат посред нощ, което би могло да означава смърт и за тях, и за техните събратя в крепостта.

Според преданията четиримата са избягали от Монсегюр с легендарното катарско съкровище. Но нали преди три месеца то вече е било изнесено? Пък и колко ли скъпоценности, най-малкото колко злато, сребро и монети, могат да пренесат на гръб трима-четирима души, увиснали на въжета на стръмния планински склон? И да са носели нещо, е ясно, че това не са били пари и злато.

Какво ли са взели от крепостта? Може би предмети, свързани с катарската вяра: книги, ръкописи, тайни учения или реликви, религиозна утвар и нещо, което по една или друга причина не е трябвало да попада в ръцете на врага. Това обяснява защо са предприели бягството, с което са изложили на риск всички. Но защо ако в Монсегюр е имало нещо, което в никакъв случай не е бивало да попада у неприятеля, то не е било изнесено по-рано от крепостта, например с богатствата, скрити три месеца преди това? Защо са го държали в Монсегюр до последния, най-опасен момент?

Тъй като е известна точната дата на примирието, си позволихме да направим някои догадки, даващи отговора на тези въпроси. Примирието е поискано от защитниците на крепостта, които в замяна са предложили заложници. Явно са го смятали за необходимо, макар и то само да отлага с някакъв си половин месец неминуемото. Примирието съвпада с пролетното равноденствие, а то вероятно е било свързано с някакъв катарски ритуал. Съвпада и с Великден. Но нали катарите отричат разпятието и не отдават особено значение на Великден? Въпреки това има свидетелства, че на 14 март, ден преди да изтече примирието, е имало някакъв празник[8], тоест ясно е, че примирието е поискано, за да бъдат проведени празненствата, които явно не са могли да се състоят на произволно избрана дата. Какъвто и да е бил празникът, той, изглежда, прави силно впечатление на наемните войници, някои от които въпреки съвсем реалната опасност да бъдат убити приемат катарската вяра. Дали това поне донякъде обяснява какво точно е било изнесено след две нощи от Монсегюр? Дали укритите предмети имат някаква връзка с празника, честван на 14 март? Дали те са оказали някакво въздействие върху двайсетината защитници, станали в последния момент катарски проповедници? Дали са сплотили хората в крепостта дотолкова, че те да я бранят до последно дори с риск за живота си? Ако отговорът на всички тези въпроси е положителен, става ясно защо тези предмети са били изнесени на 16 март, а не по-рано, през януари, когато са укрити парите на катарите. Били са нужни за празника. А после катарите са направили всичко възможно те да не попадат в ръцете на врага.

Загадката на катарите

Докато търсехме отговорите на тези въпроси, все се намираше нещо, което да ни напомни, че според легендите Свещеният Граал е у катарите[9]. За нас Граалът бе просто мит и ние не бяхме подготвени да твърдим, че той наистина е съществувал. Дори да го е имало, не можехме да си представим, че някаква чаша, някакъв съд, независимо дали в него е била събрана Христовата кръв, е толкова ценен за катарите, според които Исус до голяма степен е случайна личност. Въпреки това легендите продължаваха да ни преследват и озадачават.

Наистина съществува връзка, макар и неясна, между катарите и целия култ към Граала, твърде разпространен през XII и XIII в. Мнозина автори смятат, че в рицарските романи, например в творбите на Кретиен дьо Троа и на Волфрам фон Ешенбах, е изложена, макар и в прикрит от символите, завоалиран вид, религията на катарите. Подобно твърдение може да е донякъде преувеличено, в него обаче има и зрънце истина. По време на Албигойския кръстоносен поход клерикалите сипят огън и жупел срещу рицарските романи за Свещения Граал и ги обявяват за вредни, ако не и еретически. А в някои творби от цикъла има места, които не само не съвпадат с догматиката на римокатолицизма, но са и открито дуалистични, тоест катарски.

Нещо повече, в едно от произведенията си Волфрам фон Ешенбах пише, че замъкът със Свещения Граал се намира в Пиренеите, твърдение, което най-малкото Рихард Вагнер възприема буквално. Според Ешенбах замъкът се нарича Мюнзалваше, явно германизиран вариант на катарското име Монсалват. В един от романите в стихове на Ешенбах господарят на замъка се казва Перила. Твърде интересно е, че владетел на Монсегюр е Реймон дьо Перей, чието име се появява в документи от онова време в латинското си съответствие — Перила[10].

След като непрекъснато се натъквахме на такива смайващи съвпадения, решихме, че е изключено да не ги е забелязал и Сониер, още повече че той познава добре легендите и фолклора на областта. Като всеки от този край, и той живее в сянката на Монсегюр, чиято злощастна и трагична съдба още се помни от местните хора. Но за Сониер близостта на крепостта може да е имала и практически последици.

Точно преди да изтече примирието, от Монсегюр е изнесено нещо. Според преданията четиримата мъже, избягали от обречената цитадела, са взели със себе си катарското съкровище. Но нали парите са изнесени и укрити три месеца по-рано? Дали „съкровището“ на катарите, подобно на „съкровището“, намерено от Сониер, не е съдържало главно някаква тайна? И дали тази тайна не е свързана по един или друг начин с предмета, известен като Свещения Граал? Струваше ни се немислимо да тълкуваме толкова буквално рицарските романи.

Каквото и да е било изнесено от Монсегюр, то при всички положения е трябвало да бъде скрито. Според преданието е било занесено в укрепените пещери Орнолак в Ариежите, където малко след това са убити неколцина катари. В Орнолак обаче не е намерено нищо освен скелети. От друга страна, Рен Льошато е само на половин ден път с кон от Монсегюр и не е изключено изнесеното от крепостта да е било скрито в някоя от множеството пещери наоколо. А ако „тайната“ на Монсегюр по-късно е била разкрита от Сониер, това вече обяснява доста неща.

В случая с катарите, а и със Сониер под думата „съкровище“, изглежда, се подразбира още нещо — някаква информация, някакво познание. Знаехме колко упорито са се придържали те към вярата си, колко силно са мразели католицизма и се запитахме дали тази информация (ако тя наистина е съществувала) не е свързана по някакъв начин с християнството, с неговата доктрина и теология, а вероятно и с произхода му. С други думи, зададохме си въпроса дали катарите (или някои от тях) не са знаели нещо, обясняващо фанатизма и усърдието, с които римокатолическата църква се опитва да ги унищожи. Свещеникът, който ни писа, споменаваше някакви „неопровержими доказателства“. Дали и катарите не са знаели за тях?

По онова време можехме да правим само плахи догадки. Сведенията за катарите са толкова оскъдни, че от тях не бяхме в състояние да извлечем дори някаква работна хипотеза. От друга страна, докато изследвахме историята на ереста, непрекъснато се натъквахме на тема, забулена с още по-голяма загадъчност и тайнственост и дала тласък на още по-многозначителни легенди и предания: на рицарите тамплиери.

Ето защо оттук нататък насочихме вниманието си към тамплиерите и за пръв път започнахме да откриваме конкретни документи, а загадката придоби измерения, за каквито изобщо не бяхме подозирали.

[1] През 1888 г. Доанел се натъква в Градската библиотека на Орлеан на ръкопис от 1022 г., писан от гностик, който същата година е изгорен на клада. След като прочита ръкописа, Доанел става ревностен гностик (вж. Lauth. Tableau de l’au dela, p. 212). ↑

[2] Любов (лат.) — Бел.ред. ↑

[3] Манихейците отдавна използват противозачатъчни средства и също са обвинявани, че оправдават аборта. И противозачатъчните средства, и абортът със сигурност влизат в късното учение на катарите. Нунан подчертава, че когато подлага на гонения катарите, римокатолическата църква отново потвърждава, че е против противозачатъчните средства (вж. Noonan. Contraception, p. 281. Chadwick. Priscillian, p. 37). ↑

[4] De Rougement. Love in the Western World, p. 37. ↑

[5] През IX в. манихейците в Западна Европа още са подлагани на гонения. През 991 г. Жербер д’Орийак, станал по-късно папа Силвестър II, прегръща манихейската вяра (вж. Runciman. The Medieval Manichee, p. 117. Niel. Les cathars de Montsegur, p. 26). ↑

[6] De Joinville, Jean. Life of Saint Louis, p. 174. ↑

[7] _Niel. _Op. cit., p. 291. ↑

[8] Манихейците имат свещен празник — Бема, честван през март. Според Нийл тъкмо него са отбелязали на 14 март защитниците на Монсегюр, тъй като през 1244 г. пролетното равноденствие се пада на тази дата (вж. Niel. Op. cit., p. 20). Манихейците явно използват специална книга с рисунки, илюстриращи символично учението на Мани. Книгата съдържа илюстрации, изобразяващи вечното съвместно съществуване на двете божествени начала — Князете на светлината и Князете на мрака, и е използвана по време на празника Бема. Не е изключено и съкровището на катарите да включва подобна книга (вж. Ort. Mani, pp. 168, 180, 253). ↑

[9] Waite. Holy Grail, p. 524. ↑

[10] Nelli. Dictionnaire des heresies, p. 216. Най-много по тези въпроси пише Ото Ран, автор на „Кръстоносен поход срещу Свещения Граал“ и „Дворът на Луцифер“. Тъкмо той твърди, че замъкът в рицарските романи на Волфрам фон Ешенбах е Монсегюр. Ран издава първите си книги в Германия през 30-те години на нашия век. По-късно става есесовец и достига чин полковник. Неговите изследвания върху катарите и Свещения Граал са подкрепяни от Алфред Розенберг, главен философ на расизма, говорител на нацистката партия и близък приятел на Хитлер. През 1939 г. Ран изчезва и плъзва слухът, че се е самоубил на връх Куфщайн. Един френски учен обаче открива няколко документа свързани с Ран, най-късният от които е от 1945 г. (вж. Bernadac. Le Mystere Otto Rahn). Ако тези документи наистина имат някакво отношение с историка Ото Ран, не е изключено тъкмо той да е инициатор на разкопките, правени по време на Втората световна война в Монсегюр и други местности, свързани с катарите. ↑

3. Рицарите монаси

Оказа се, че сме се заели с непосилен труд. Количеството писмени сведения за тамплиерите бе толкова огромно, че отпърво не бяхме сигурни кои от материалите са достоверни. Катарите са породили множество обвеяни с романтика предания, плод на въображението, тамплиерите обаче са обгърнати от още по-голяма загадъчност.

На пръв поглед знаехме за какво става дума: за фанатизирани рицари монаси и мистици със скосен червен кръст върху белите наметки, изиграли ключова роля в кръстоносните походи. В известен смисъл те са въплъщение на кръстоносците, неустрашимите воини, тръгнали да освободят Светите места и загивали с хиляди в името на Христа. Въпреки това и до ден-днешен мнозина историци смятат тамплиерите за по-загадъчна институция, за по същество таен орден, където се плетат нечисти интриги, машинации и заговори. Има обаче един факт, който и досега ни озадачава и не е получил обяснение: в края на двувековното си съществуване тези защитници на правата вяра в бели одежди са обвинени, че са се отрекли от Христос и са осквернили и потъпкали кръста.

В своя роман „Айвънхоу“ Уолтър Скот ги описва като надменни и безочливи грубияни, като алчни и двулични деспоти, които най-безцеремонно злоупотребяват с властта си и предопределят зад кулисите съдбините на хора и кралства. В други творби от XIX в. тамплиерите са изобразени като злодеи, прекланящи се пред сатаната, като хора, които извършват какви ли не гнусни, непристойни, дори еретични ритуали. Историците от по-ново време са склонни да ги разглеждат като злочести изкупителни жертви, като пионки в машинациите на високопоставени духовници и държавници. Трети изследователи, особено привържениците на франкмасонството, ги смятат за мистици и мъдреци, посветени в тайни, предхождащи дори християнството.

Колкото и предубедени и необективни обаче да са историците, никой не отрича героизма на тамплиерите и техния принос в историята, нито поставя под въпрос това, че орденът им е една от най-славните и загадъчни институции в западноевропейската култура. Във всички истории на кръстоносните походи, както и на Европа от XII и XIII в. неминуемо се споменават и тамплиерите. По време на разцвета си те са най-мощната и влиятелна институция в християнския свят с изключение може би на папската.

И все пак остават някои въпроси, които и досега ни озадачават. Кои всъщност са рицарите тамплиери и какво са представлявали? Дали под повърхността не се крие и нещо друго? Дали са най-обикновени воини, обвеяни с легенди и загадъчност? И ако за тях са създадени предания, защо? Съществува ли наистина някаква тайна, свързана с тях? Съществуват ли основания по-късно митовете да бъдат разкрасени и идеализирани?

Най-напред се запознахме с общоприетото становище за тамплиерите, изказано от отговорни и уважавани историци. То обаче поражда нови и нови въпроси, вместо да дава отговори. Не само не издържа по-внимателен анализ, но и оставя впечатлението, че историците потулват някакви факти. Не можехме да се отървем от подозрението, че те крият преднамерено нещо зад скалъпената история, повтаряна и преповтаряна от по-късните им колеги.

Рицарите тамплиери — общоприетата версия

Карта 4. Основни замъци и градове в светите места в средата на ХII в.

Доколкото ни е известно, първите исторически сведения за тамплиерите датират от периода 1175–1185 г. и принадлежат на перото на франкския историк Вилхелм (Гийом) Тирски, писал по времето, когато е връхната точка на кръстоносните походи и войската на Западна Европа вече е превзела Светите места, за да основе Йерусалимското кралство, или както го наричат тамплиерите, Утремер, тоест отвъдморски земи. По времето, когато започва да пише Вилхелм Тирски, Палестина вече седемдесет години е във владение на западноевропейските феодали, а тамплиерите съществуват от половин век. Тоест той е отразявал събития, станали преди раждането му, събития, на които не е бил очевидец и за които знае от втора и дори от трета ръка, и то от не особено достоверни източници, тъй като в периода между 1127 и 1144 г. в Утремер няма западни хроникьори и за тези повратни години не са се запазили писмени сведения.

Накъсо, не знаем откъде Вилхелм е черпил информацията си, което ни кара да се усъмним в някои негови твърдения. Той вероятно се е осланял на не дотам надеждни устни разкази, предавани от човек на човек. Не е изключено обаче да се е допитвал и до самите тамплиери и да е излагал върху хартията онова, което е чувал от тях. В такъв случай е записвал единствено това, което те са искали да запише.

При всички положения тъкмо на Вилхелм Тирски дължим някои съществени факти, въз основа на които са писани всички по-късни истории за тамплиерите, обясняващи как е създаден орденът и с какво са се занимавали неговите членове. Но е твърде опасно да се осланяме само на франкския историк и да правим от трудовете му някакви категорични изводи, тъй като писанията му са доста мъгляви и разпокъсани, датират от късен период и повечето източници на информация, на които Вилхелм Тирски се позовава, са неясни. Неговите хроники безспорно са ни от полза. Но ще сбъркаме — както са бъркали мнозина историци, ако ги възприемаме като безспорни и точни. Както отбелязва Стивън Рънсиман, дори датите в тях са „объркани, а понякога и преднамерено сгрешени“[1].

Според Вилхелм Тирски Орденът на бедните Христови рицари и на Соломоновия храм е основан през 1118 г. от някой си Хуго (Хюго или Юг) дьо Пайен, благородник и васал на графа на Шампания[2]. Един прекрасен ден Хуго се явява неканен заедно е осмина рицари в двореца на Балдуин I (Болдуин), крал на Йерусалим, чийто по-голям брат — Годфрид (Годфроа) Булонски, е превзел преди деветнайсет години Свещения град. Балдуин ги посреща много радушно заедно с патриарха на Йерусалим, религиозния водач на новото кралство и специален папски нунций.

Пак според Вилхелм Тирски тамплиерите обявяват, че тяхната цел е „доколкото им позволяват силите, да охраняват пътища и пътеки… и най-вече да закрилят поклонниците“[3]. Кралят решава, че задачата им е повече от благородна, и им предоставя цяло крило от своя дворец. Въпреки че са се врекли да са бедни, рицарите на драго сърце се нанасят в пищните помещения. Според преданието отреденото им крило е вдигнато върху основите на древния Соломонов храм, откъдето новопоявилият се орден получава и своето име[4].

Вилхелм Тирски ни разказва и че цели девет години деветимата рицари не приемат нито един нов член в ордена. Смята се, че още живеят в бедност: върху техен официален печат виждаме двама тамплиери, яздещи един кон, което освен братство означава и немотия. Изображението върху този печат е разглеждано като най-известния отличителен знак на ордена, запазен според някои още от основаването му, всъщност обаче печатът е правен едно столетие по-късно, когато тамплиерите едва ли са особено бедни, ако изобщо някога са били бедни.

Ако се вярва на Вилхелм Тирски, писал половин век по-късно, орденът е основан през 1118 г. и неговите членове се нанасят в кралския дворец, та оттам да предприемат внезапни обиколки и да охраняват поклонниците в Светите места. По онова време кралят си има официален летописец, Фюлк дьо Шартр, писал не петдесет години след предполагаемото основаване на ордена, а през същия период. Колкото и да е странно, Дьо Шартр изобщо не споменава Хуго дьо Пайен, рицарите, дошли с него, или тамплиерите. Тяхната дейност в първите години след появата на ордена е забулена с пълно мълчание. Няма сведения дори от по-късни автори те да са предприемали нещо, за да пазят поклонниците. Пък и човек се чуди как така шепа хора се нагърбват по своя воля с такава непосилна задача. Деветима души да охраняват всички пътища в Светите места, откъдето минават поклонници? Само деветима за всички поклонници? Ако наистина са си поставяли подобна цел, би трябвало да приемат нови членове в ордена. А според Вилхелм Тирски цели девет години сред тамплиерите не се появяват нови хора.

Въпреки това само за десетилетие те се прочуват чак в Европа. Църковните власти се изказват ласкаво за тях и поощряват благочестивото им начинание. През 1128 г. или малко по-късно не друг, а самият св. Бернар, абат на Клерво и главен изразител на християнските идеи от онова време, издава трактат, посветен на добродетелните тамплиери. В трактата, онасловен „Възхвала на новото кралство“, рицарите от ордена са обявени за самото въплъщение на християнските добродетели, за техен образец.

След девет години, през 1127 г., почти всички тамплиери се завръщат в Европа, където главно благодарение на св. Бернар са посрещнати като герои. През януари 1128 г. в Троа, където е дворът на графа на Шампания, чийто васал е Хуго дьо Пайен, се провежда църковен събор, отново вдъхновяван от св. Бернар. На събора тамплиерите са официално признати от светата църква за военно-монашески орден. Хуго дьо Пайен получава титлата „велик магистър“. От него и подчинените му се очаква да са рицари монаси, мистици воини, съчетаващи строгата дисциплина на манастира с войнственост, близка до фанатизма: „Христова милиция“, както ги наричат по онова време. Отново св. Бернар помага на тамплиерите да съставят свой устав, предговора към който пише самият той и който до голяма степен повтаря устава на ордена на цистерианците, където Бернар има последната дума.

Според устава тамплиерите се задължават да живеят бедно, благочестиво и смирено. Трябва да се подстрижат, без обаче да се бръснат, и така да се откроят от повечето мъже, които по онова време ходят гладко обръснати. В устава има изисквания за храната, облеклото и другите страни на всекидневието, съобразени с реда в манастирите, а също и във войската. Всички членове на ордена са длъжни да ходят облечени в бяло и скоро се появяват белите наметки, с които тамплиерите се прочуват. „Никой освен Христовите рицари няма право да ходи с бели дрехи или да носи бели наметки“[5], пише в устава на ордена, където подробно е обяснено и символичното значение на тези одежди: „На всички рицари от ордена и зиме, и лете даваме, стига да можем да си го позволим, бели дрехи, та който е загърбил неблагочестивия живот, да знае, че с чист и непорочен живот е поверил съдбата си в ръцете на Всевишния…“[6]

Освен тези подробности в устава са уточнени административното устройство и йерархия в ордена, които са твърде либерални. Доста строги са обаче изискванията към членовете на ордена на бойното поле: ако някой бъде пленен, той няма право да иска милост или да предлага откуп. Тамплиерите са длъжни да се сражават до смърт. Не им е позволено да преминават в отстъпление, освен ако съотношението на силите не е три към едно в полза на врага.

През 1139 г.[7] папа Инокентий II, бивш цистериански монах от Клерво и протеже на св. Бернар, издава папска була, според която тамплиерите не са длъжни да се подчиняват на представителите на никоя власт, светска или църковна, освен на папата. С други думи, са напълно независими от всички крале, принцове и прелати и никой, бил той управник или духовник, няма право да им се бърка. На практика няма закон, който да важи за ордена, той се превръща в независима световна империя.

През двайсетте години след църковния събор в Троа орденът се разраства неимоверно. Когато в края на 1128 г. Хуго дьо Пайен посещава Англия, той е приет с „големи почести“ не от друг, а лично от крал Хенри I. Навсякъде в Европа по-малките синове в благородническите семейства дават мило и драго да бъдат приети за тамплиери, от всички кътчета на християнския свят орденът получава доброволни пожертвувания под формата на пари, стока, земя. Хуго дьо Пайен прехвърля на тамплиерите всичко, което притежава, всички новопостъпили в ордена са длъжни да сторят същото.

При подобна политика няма нищо чудно, че орденът става все по-богат. Само за годината, последвала събора в Троа, той се сдобива с обширни имоти във Франция, Англия, Шотландия, Фландрия, Испания и Португалия. През следващото десетилетие получава земи и в Италия, Австрия, Германия, Унгария, Светите места и на изток от тях. Макар и отделните рицари да спазват обета си да живеят в бедност, това не попречва на ордена да натрупа несметни богатства. Тамплиерите приемат на драго сърце всякакви подаръци. Същевременно орденът няма право да разпродава имотите си, дори когато се налага да откупи някой свой пленен водач. Тамплиерите получават какво ли не, но се придържат към строгата политика никога да не дават. Ето защо, когато през 1130 г. Хуго дьо Пайен се връща в Палестина с многобройна за онова време свита от триста рицари, той е оставил в Европа обширни територии, управлявани от други тамплиери.

През 1146 г. орденът превръща в свой символ прочутия скосен червен кръст с изтънени в средата рамене, които към краищата се удебеляват. С този кръст върху наметките си те тръгват, предвождани от френския крал Луи VII, на Втория кръстоносен поход, по време на който затвърждават славата си на неустрашими, фанатизирани почти до лудост воини, жестоки и безцеремонни. Като цяло обаче са невероятно дисциплинирани: най-дисциплинираната войска по онова време. Френският крал пише, че тъкмо благодарение на тамплиерите Вторият кръстоносен поход, необмислен и командван от некадърни пълководци, не е претърпял пълен провал.

През следващото столетие тамплиерите се превръщат в сила с международно влияние. Те участват активно в преговорите между високопоставени феодали и монарсите в Западна Европа и Светите места. В Англия например магистрите от ордена редовно са канени в кралския парламент и са смятани за водачи на всички религиозни ордени, за хора, на които се подчиняват всички английски приори[8] и абати. Тамплиерите поддържат тесни връзки с Хенри II и с Томас Бекет, и допринасят за помирението между монарха и изпадналия в немилост архиепископ. Различни английски крале, сред които и крал Джон Безземни, отсядат в лондонския храм на тамплиерите, а майсторът на ордена присъства, когато кралят подписва Великата харта на свободите[9].

Политическата дейност на ордена не се ограничава само с християнския свят. Тамплиерите създават близки връзки и с мюсюлманите, срещу които често се сражават на бойното поле, и си спечелват уважението на водачите на сарацините, с каквото могат да се похвалят малцина европейци. Поддържат тайно взаимоотношения и с хашишините, ислямска секта, прочула се със своята войнственост и фанатизъм и смятана за ислямския еквивалент на тамплиерите. Хашишините се възхищават от ордена, дори се говори, че се е случвало да стават наемници на тамплиерите.

На почти всички равнища в политиката тамплиерите са нещо като съдници при възникналите спорове, подчиняват им се дори кралете. През 1252 г. кралят на Англия Хенри III дръзва да ги предизвика, като заплашва, че ще отнеме някои от имотите им. „Вие, тамплиерите… се ползвате с какви ли не свободи и привилегии, а покрай огромните си богатства сте се главозамаяли и се държите надуто и високомерно. Онова, което толкова неразумно ви е било предоставено, трябва благоразумно да ви бъде отнето.“ Майсторът на ордена отвръща: „Какво говорите, кралю? И таз добра, устата ви да изрича такива смехории! Ще царувате, докато сте справедлив. Ала почнете ли да своеволничите, простете се с трона!“[10] Днес е трудно да си представим колко дръзко е звучало в ония времена подобно заявление. Майсторът всъщност присвоява за себе си и за ордена власт, каквато не се осмелява да иска открито и папата — властта да качва и да смъква от престола монарси.

Същевременно интересите на тамплиерите не се ограничават с войните, дипломацията и политическите интриги. Тъкмо те на практика създават институцията на съвременното банкерство, като отпускат огромни суми на разорили се монарси в Европа, както и на някои мюсюлмански владетели. Тъй като притежават множество имоти навсякъде в Европа и в Близкия изток, организират срещу ниски лихви и безопасното и бързо прехвърляне на суми, с които боравят търговците, прослойка, все по-зависима от ордена. Търговецът внася някаква сума в един град и може да си я поиска и да я изтегли в друг, стига да представи полица, написана със сложен код. Така тамплиерите полагат основите на сарафството, а храмът им в Париж се превръща в средище на европейските финанси[11]. Не е изключено и чекът, какъвто го знаем и използваме днес, също да е въведен от ордена.

Тамплиерите са посредници в обмена не само на пари, но и на идеи. Благодарение на отколешните си добри отношения с ислямската и еврейската култура орденът се превръща в нещо като хранилище и разпределител на нови знания, нови науки. Той притежава същински монопол върху най-напредничавите технически постижения на епохата, за него е предназначено най-доброто, произвеждано от оръжейници, кожари, зидари, военни архитекти и инженери. Тамплиерите допринасят за развитието на топографията, картографията, навигацията, пътното строителство. Притежават собствени пристанища, корабостроителници и флота, военна и търговска, която е сред първите, въвели магнитния компас. Тъй като често воюват и им се налага да лекуват рани и болести, членовете на ордена са добре запознати с различните лекарства. Имат си свои болници с лекари и хирурзи — те използват екстракт от плесен, което ни навежда на мисълта, че са били наясно с въздействието на антибиотиците. Тамплиерите следват днешните норми за хигиена и чистота. Изпреварват своето време и с отношението си към епилепсията, която смятат не за проявление на демонични сили, обзели човека, а за заболяване, което може да бъде овладяно[12].

Вдъхновени от своите постижения, тамплиерите в Европа трупат нови и нови богатства, мощ и самочувствие. Нищо чудно и че стават все по-безцеремонни, жестоки и продажни. „Ние като тамплиер“ се превръща едва ли не във фразеологизъм. Според някои исторически сведения орденът си поставя за цел да набира членове главно измежду отлъчените от църквата рицари.

Ала докато в Европа тамплиерите се радват и на благополучие, и на слава, положението в Светите места сериозно се влошава. През 1185 г. умира Балдуин IV, крал на Йерусалим. В последвалите остри караници Жерар дьо Ридфор, велик магистър на тамплиерите, не удържа клетвата, която е дал на мъртвия крал, и тласка европейската общност в Палестина на ръба на гражданската война. Това не е единственото прегрешение на Ридфор. С рицарското си отношение към сарацините той ускорява нарушаването на дългото примирие и предизвиква нови сражения. Сетне, през юли 1187 г. повежда своите рицари и другите християнски войски в прибързаната, необмислена и както се оказва, пагубна битка при Хатин. Християните са избити до крак, а подир два месеца и Йерусалим, превзет преди около век, отново попада у сарацините.

През следващото столетие положението става все по-отчаяно. През 1291 г. почти цял Утремер, както и Светите места са в ръцете на мюсюлманите. Християните удържат единствено Арка, но през май 1291 г. пада и тази последна крепост. Тамплиерите проявяват невероятен героизъм в защитата на обречения град. Макар и тежко ранен, великият магистър се сражава до сетния си дъх. Тъй като галерите на ордена не достигат, са евакуирани жените и децата, а всички рицари, дори ранените, остават по своя воля в обсадения град. Когато пада и този последен бастион — Арка, градските стени рухват и погребват под себе си и нашественици, и защитници.

Тамплиерите преместват седалището си в Кипър, но след като изгубват Светите места, съществуването им сякаш се обезсмисля. Понеже вече няма възможност да завоюва други земи на неверници, орденът насочва вниманието си към Европа с надеждата да оправдае някак това, че не се разпуска.

Един век по-рано тамплиерите ръководят създаването на друг рицарски, военно-монашески орден — Тевтонския. Някои негови членове се сражават на малки групички в Близкия изток, ала от средата на XIII в. насочват вниманието си към североизточните граници на християнския свят. Там основават свое владение — Орденщат, или Орденсланд, чиито територии обхващат почти цяла Източна Прибалтика и се простират от Прусия до Финския залив, — където се радват на пълна независимост далеч от контрола на властите, били те светски или църковни.

Още от създаването на Орденщат тамплиерите завиждат на събратята си от другия рицарски орден за тяхната независимост и свобода. След падането на Светите места все по-често се замислят дали и те да не си създадат държава, където да упражняват същата неограничена власт и да се радват на същата независимост като рицарите от Тевтонския орден. За разлика от тях обаче не проявяват интерес към голата пустош на Източна Европа. Вече са свикнали да живеят в разкош, на широка нога, ето защо свързват мечтите си за свое владение на по-достъпна, позната територия — в Лангедок[13].

Още от първите си години орденът поддържа добри отношения с катарите, особено в Лангедок. Мнозина богати феодали — катари или техни симпатизанти, подаряват на тамплиерите огромни имения. Според един съвременен изследовател най-малкото един от основателите на ордена е катар. Звучи донякъде неправдоподобно, но едно е безспорно: Бертран дьо Бланшфор, четвърти велик магистър на тамплиерите, произхожда от семейство на катари. Четирийсет години след смъртта му неговите потомци се бият рамо до рамо с феодалите катари срещу нашествениците от север, предвождани от Симон дьо Монфор[14].

По време на Албигойския кръстоносен поход тамплиерите упорито запазват неутралитет и се ограничават с ролята на наблюдатели. Същевременно обаче тогавашният велик магистър дава ясно да се разбере, че за ордена е имало само един кръстоносен поход — похода срещу сарацините. Нещо повече, при по-внимателно проучване на историческите свидетелства от онова време се оказва, че тамплиерите са дали подслон на мнозина бежанци катари[15] и дори се е случвало да се бият на тяхна страна. От списъците на ордена се вижда, че повечето му високопоставени членове от онова време произхождат от катарски родове[16]. В Лангедок водачите на тамплиерите по-често са катари, отколкото католици. И още нещо, феодалите катари, записали се в ордена, не обикалят надлъж и нашир света, както рицарите католици. Обратното, повечето време прекарват в Лангедок и така създават здрава и стабилна база на ордена в областта.

Благодарение на връзките си с ислямската и еврейската култура тамплиерите вече са прегърнали много идеи, чужди на ортодоксалния римокатолицизъм. Така например магистрите често наемат за свои секретари араби, а мнозина тамплиери са научили арабски, докато са били в плен на сарацините. Те поддържат тесни връзки и с еврейските общини, с които имат еднакви финансови и научни интереси. По този начин възприемат доста неща, които римокатолическата църква не би одобрила. Покрай новопостъпилите членове катари са изложени на влиянието и на гностицизма и неговия дуализъм, ако приемем, разбира се, че не са го изповядвали и дотогава, което е твърде вероятно.

През 1306 г. кралят на Франция Филип IV Хубави е твърдо решен да прогони тамплиерите от страната. Те са нагли и неуправляеми. Войската им е добре обучена и мощна, състои се от професионални воини, много по-силни и организирани от армията на краля. Имат влияние в цяла Франция, а зависимостта им от папата вече важи само на хартия. Филип Хубави няма власт над ордена. Дължи му пари. Чувства се унизен, задето, бягайки от разбунтувалата се тълпа парижани, е принуден да се скрие в храма на тамплиерите. Завижда им за несметните богатства, които вижда с очите си, докато се укрива при тях. А когато пожелава да бъде приет в най-ниската степен на ордена, изживява още едно жестоко унижение: отказват му най-безцеремонно. Всичко това, както, разбира се, и заплахата вътре в кралството да се появи независимо тамплиерско владение, е достатъчно, та кралят да обяви война на ордена. А какъв по-добър повод от това да ги обвини в ерес!

Решава най-напред да си осигури съдействието на папата, на когото — поне формално, тамплиерите са подчинени. В периода между 1303 и 1305 г. френският крал организира заедно с царедворците си отвличането и убийството на папа Бонифаций VIII, пак той вероятно има пръст в отравянето на Бенедикт XI. Сетне, през 1305 г. Филип Хубави прави всичко възможно за папа да бъде избран негов човек, архиепископът на Бордо. Новият Понтифекс приема името Климент V. Задължен на Филип Хубави за застъпничеството му, той изпълнява всяко негово желание. А сред желанията на краля фигурира и унищожаването на ордена на тамплиерите.

Филип обмисля внимателно всяка своя стъпка. Негови хора, внедрени в ордена, и някакъв рицар, който уж се разочаровал от тамплиерите и след като ги напуснал, направил самопризнания, съставят списък от обвинения. Въоръжен с него, кралят най-сетне може да действа и когато нанася своя удар, той е светкавичен, ненадеен, точен и смъртоносен. В тайна акция, достойна за есесовците или Гестапо, Филип разпраща до всички сенешали[17] запечатана в пликове заповед, която да бъде отворена по едно и също време и изпълнена незабавно. Според нея по изгрев-слънце в петък, 13 октомври 1307 г., всички тамплиери във Франция трябва да бъдат задържани под стража, храмовете им — секвестирани, а имуществото им — иззето. Филип може и да е постигнал ефекта на изненадата, но не успява да изпълни заветната си мечта — да сложи ръка върху огромното богатство на ордена. То така и не е намерено и досега си остава загадка какво е станало с прословутото „съкровище на тамплиерите“.

Всъщност е съмнително дали внезапната акция на краля срещу ордена е била чак толкова изненадваща, както си въобразява той и някои по-късни историци. Съществуват доста доказателства, от които личи, че тамплиерите са били предупредени. Малко преди арестите например великият магистър Жак дьо Моле събира много от книгите и уставите на ордена и нарежда да ги изгорят. Ковчежникът на ордена споделя с рицар, решил да напусне тамплиерите, че постъпва изключително „разумно“, понеже над ордена е надвиснала опасност. До всички храмове на тамплиерите във Франция е разпратено официално писмо, в което се подчертава, че от тях не бива да изтича никаква информация за обичаите и ритуалите в ордена.

При всички положения, независимо дали са били предупредени или просто са предусетили накъде духа вятърът, тамплиерите определено взимат предпазни мерки[18]. Първо, взетите под стража рицари сякаш се предават доброволно, следвайки някакво нареждане. Няма сведения орденът във Франция да е оказал активна съпротива на кралските сенешали. Второ, съществуват убедителни доказателства, че е организирано бягството на неколцина рицари, свързани по някакъв начин с ковчежника на ордена. С други думи, не е изненадващо, че са изчезнали и съкровището на тамплиерите, и цялата им документация. Според упорити, ала не особено достоверни слухове малко преди арестите съкровището е изнесено през нощта от храма на ордена в Париж, прекарано е с каруци до морето, вероятно до пристанището на тамплиерите в Ларошел, и е натоварено на осемнайсет галери, поели в неизвестна посока. При всички положения флотата на ордена се е изплъзнала под носа на краля, защото няма сведения да е бил иззет някой от корабите на тамплиерите. Обратното, те изчезват яко дим заедно с товара си[19].

Заловените във Франция рицари от ордена са изправени пред съд, мнозина са подложени и на изтезания. Мъчителите им изтръгват от тях странни признания и им отправят още по-странни обвинения. Плъзват зловещи слухове: че тамплиерите се прекланяли пред демона Бафомет, че на тайните си церемонии се молели на мъжка глава с брада, която ги съветвала и им вдъхвала окултна сила, че който случайно попаднел на подобна церемония, изчезвал сякаш вдън земя и никой повече не го виждал жив. Към тамплиерите са отправени и други, още по-мъгляви обвинения: че убивали новородени, че учели жените как да помятат, че карали новопосветените в ордена да се целуват, че били хомосексуалисти. Ала от всички грехове, в които са обвинени Христовите воини, сражавали се и загивали в името на правата вяра, най-странно звучи обвинението, че по време на своите ритуали те се отричат от Спасителя, че сквернят и заплюват кръста.

Най-малкото във Франция съдбата на задържаните тамплиери е предрешена. Филип Хубави ги подлага на жестоки нечовешки изтезания. Мнозина са изгорени на клада, още повече са хвърлени в тъмница и са измъчвани. Кралят продължава да настоява пред папата за още по-строги мерки срещу ордена. Известно време Климент V се съпротивлява, но накрая, през 1312 г., се предава и орденът на рицарите тамплиери е официално разпуснат, без папата да издава окончателна присъда. Но във владенията на Филип процесите, разпитите и разследванията продължават още две години. Най-сетне, през март 1314 г., великият магистър Жак дьо Моле и прецепторът[20] на Нормандия Жофроа дьо Шарне са изгорени на бавен огън. След тяхната екзекуция тамплиерите сякаш изчезват от историческата сцена. Орденът обаче продължава да съществува: би било странно да изчезне, като знаем броя на рицарите, успели да избягат, останали на свобода или получили оправдателни присъди.

Филип се опитва да окаже натиск и върху другите монарси с надеждата да направи така, че в християнския свят да не остане нито един тамплиер. Усърдието му в това отношение е твърде подозрително. Разбираемо е, че иска да прочисти своето кралство от присъствието на ордена, защо обаче е толкова упорит в желанието си да изтреби тамплиерите до крак? Самият той не е образец на добродетелност, пък и като знаем, че е организирал убийството на двама папи, е малко трудно да си представим, че се е загрижил чак толкова за чистотата на вярата. Дали не се е страхувал, че ако оцелеят извън пределите на Франция, тамплиерите ще му отмъстят? Или има и нещо друго?

При всички положения опитите му да смаже ордена извън Франция не са съвсем успешни. Не друг, а кралят на Англия Едуард II, зет на Филип Хубави, в началото се обявява в защита на тамплиерите. В крайна сметка обаче, притиснат от краля на Франция и от папата, той изпълнява исканията им, макар и без особено желание и само частично. Повечето тамплиери в Англия вече са успели да избягат, но има и такива, които са задържани под стража. Ала и те получават леки присъди: за назидание са пратени за по няколко години в абатства и манастири, където живеят относително добре. Земите им са предоставени на рицарите хоспиталиери на св. Йоан, те самите обаче са пощадени и не са подложени на жестоките гонения, сполетели събратята им във Франция.

На други места унищожаването на тамплиерите се натъква на още по-големи спънки. По онова време Шотландия например воюва с Англия и в бъркотията на никого не му е до съдебни процеси. Булите, с които папата разпуска ордена, така и не са огласени, тоест в Шотландия на практика тамплиерите не са под възбрана. Мнозина англичани, а както личи, и французи, членове на ордена, намират убежище там и според преданието в битката при Банокбърн, състояла се през 1314 г., се сражават на страната на Робърт Брус. Пак според легендите, за които има и исторически доказателства, още цели четири столетия орденът запазва целостта си в Шотландия. В битките от 1688–1691 г. кралят на Англия Джеймс (Яков) II е свален от престола от Вилхелм Орански. В Шотландия привържениците на детронирания монарх от династията Стюарт се вдигат на бунт и през 1689 г. в битката при Киликранки загива Джон Клейвърхаус, виконт на Дъндий. Когато откриват трупа му, виждат, че виконтът носи големия кръст на ордена на тамплиерите, който явно е изработен много отдавна, някъде преди 1307 г.[21]

В Лотарингия, която по онова време е в пределите не на Франция, а на днешна Германия, тамплиерите са под закрилата на херцога. Само малцина са изправени пред съд, но после са освободени. Повечето явно се подчиняват на прецептора, който според мълвата им наредил да си обръснат брадите, да махнат сутаните и да се слеят с местното население.

В същинска Германия тамплиерите се държат предизвикателно със съдиите и се заканват да се вдигнат на оръжие. Уплашени, съдиите ги оправдават, а когато орденът е разпуснат официално, мнозина германци, членуващи в него, намират убежище в Ордена на хоспиталиерите и в Тевтонския орден. И в Испания тамплиерите устояват на гоненията и се укриват в други монашески ордени.

В Португалия орденът е подложен на разследване и е разпуснат, след което просто променя името си и става Орден на рицарите на Христа. Под това название съществува чак до XVI в., а членовете му са предимно моряци. Сред тях се открояват имената на Васко да Гама и на принц Хенри Мореплавателя, който е велик магистър на ордена. Корабите на рицарите на Христа плават под познатия скосен червен кръст. Под същия флаг трите каравели на Христофор Колумб прекосяват Атлантическия океан, за да открият Новия свят. Самият Христофор Колумб е женен за дъщеря на рицар от ордена и има достъп до документите и дневниците на тъст си.

Ето как под една или друга форма тамплиерите оцеляват след акцията от 13 октомври 1307 г. А през 1522 г. техните потомци в Прусия, рицарите тевтонци, обявяват своята независимост от църквата и папата, и подкрепят дръзкия бунтовник и еретик Мартин Лутер. Два века след официалното разпускане на ордена тамплиерите, макар и по заобиколен начин, си отмъщават на католическата църква, задето ги е предала.

Рицарите тамплиери и загадките около тях

Такава, макар и в доста съкратен вид, е историята на рицарите тамплиери, както я представят историците и както я прочетохме и ние първия път. Твърде скоро обаче си дадохме сметка, че тази история има и друго измерение, много по-загадъчно, по-предизвикателно и изпълнено с неясноти. Още по време на съществуването си орденът е обвит в тайнственост. Членовете му са смятани за вещери и магьосници, за тайни адепти и алхимици. Мнозина от съвременниците на тамплиерите бягат от тях, както дяволът — от тамян, понеже са убедени, че те са се съюзили с нечистите сили. Още през 1208 г., в началото на Албигойския кръстоносен поход, папа Инокентий III заклеймява тамплиерите, че не се държат, както подобава на християни, и с недомлъвки намеква, че се занимават с некромантия. Същевременно обаче има и хора, които не пестят похвалите по техен адрес. В края на XII в. Волфрам фон Ешенбах, един от най-великите трубадури и автори на рицарски романи през Средновековието, отива в Утремер специално за да наблюдава тамплиерите по време на сражение. Някъде между 1195 и 1220 г. той пише епическия рицарски роман „Парсифал“, в който говори за тях с неприкрита възхита. В творбата му именно рицари тамплиери пазят Свещения Граал, замъка, двореца и семейството на Граала[22].

Дори след разтурянето си орденът все така е обгърнат е тайнственост. Последното писмено свидетелство от неговата история е изгарянето на последния му велик магистър Жак дьо Моле, качен на кладата през март 1314 г. Според легендата, докато се задушавал от пушека, той изрекъл от пламъците проклятие и призовал мъчителите си — папа Климент V и крал Филип Хубави, до година да се присъединят към него на оня свят и да дадат обяснения пред Божия съд. Само след месец папа Климент V умира, както се твърди, от остра форма на дизентерия. В края на годината умира и Филип: и до ден-днешен причините за смъртта му си остават неясни. Не е нужно, разбира се, да търсим някакво свръхестествено обяснение. Тамплиерите са много вещи в използването на различни отрови. Пък и доста са хората, които биха могли да потърсят възмездие — успели да избягат рицари, които пътуват инкогнито, симпатизанти на ордена и роднини на тамплиери, подложени на гонения. Въпреки това фактът, че проклятието на великия магистър се сбъдва, подклажда вярата, че членовете на ордена притежават тайнствени сили. Проклятието обаче не застига единствено Филип Хубави, то преследва още дълго френското кралско семейство. Ето как отеква през вековете тайнствената сила, приписвана на тамплиерите.

През XVIII в. различни тайни и полутайни общества се прекланят пред тях и ги смятат за свои предходници, посветили ги в мистиката. Мнозина франкмасони от онова време претендират, че са техни преки наследници, и възприемат от тях някои „ритуали“ и изисквания в устава, а също задължението единствени те да пазят мъдростта и тайните на тамплиерите. Някои от претенциите на франкмасоните са очевидно абсурдни, други — като знаем, че орденът вероятно е оцелял най-малкото в Шотландия, — сигурно имат известни основания.

През 1789 г. легендите за тамплиерите придобиват митични измерения, а историческите сведения за тях са замъглени от множеството неясноти и романтичната аура. Рицарите от ордена са смятани за спиритисти, за просветени алхимици, за вълшебници и мъдреци, за масони с висока степен и мистици, накъсо, за същински свръхчовеци, разполагащи със страховит арсенал от тайнствени сили и знания. На тях гледат като на герои и великомъченици, предвестници на антиклерикалните настроения от края на XVIII в., и в съзаклятничеството си срещу Луи XVI не един и двама франкмасони във Франция са убедени, че допринасят да се сбъдне предсмъртното проклятие, което Жан дьо Моле отправя от кладата срещу френските монарси. Според едно предание, когато главата на краля била отсечена от гилотината, някакъв непознат скочил на ешафода, натопил ръката си в кръвта на монарха, махнал към насъбралата се тълпа и извикал: „Жан дьо Моле, отмъстихме за теб!“

И след Великата френска революция тайнствеността около тамплиерите не отслабва. Най-малко три съвременни организации се представят за тамплиерски и твърдят, че са основани през 1314 г. и притежават устави, чиято автентичност така и не е установена. В някои масонски ложи имат степен „тамплиер“, както и ритуали и символи, които, както твърдят членовете им, водят началото си от първоначалния орден. В края на миналия век в Австрия и Германия е създаден доста зловещият Орден на новите тамплиери — един от символите му е свастиката. Елена Блаватска, основоположница на теософията, и Рудолф Щайнер, разработил антропософията, говорят за езотеричната мъдрост, достигнала до нас чрез розенкройцерите от катарите и тамплиерите, които от своя страна са я почерпили от още по-древни източници. В Съединените щати съществува младежко общество „Дьо Моле“: нито момчетата, нито техните наставници имат представа откъде идва това име. Във Великобритания, както и в други западни държави има тайни ротариански клубове с гръмкото название „Тамплиери“ и в тях членуват известни личности и държавници. Хуго дьо Пайен сигурно гледа сега от небесното царство, което се е опитвал да покори с меча си, и се подсмихва озадачено и горчиво при вида на днешните рицари — плешивеещи, с очила и коремчета, — които претендират, че са негови наследници. Ала вероятно е и смаян колко издръжливо и жизнено се е оказало неговото начинание.

Особено силно се усеща наследството на тамплиерите във Франция. Там те са доходоносен бизнес точно както Гластънбъри, лейлиниите и чудовището Лох Нес във Великобритания. Парижките книжарници са претъпкани с какви ли не книги и книжки за историята на ордена — някои почиват върху исторически факти, други са си направо налудничави. През последните двайсет и пет-трийсет години се чуват доста странни неща за тамплиерите, известна част от които може би са и основателни. Има историци, които им приписват построяването на готическите катедрали или най-малкото първоначалния тласък, отприщил енергията и гения на архитектите. Други смятат, че тамплиерите са търгували с Америка още от 1269 г. и са забогатели главно от среброто, което са внасяли от Мексико. Нерядко се твърди, че рицарите от ордена са знаели някаква тайна, свързана със зараждането на християнството. Те са обвинявани в гностицизъм и еретизъм, в това, че са свели глава пред исляма. Има и изследователи, които подчертават, че тамплиерите са се стремели към съзидателно единение между различните народи, раси и вероизповедания, че целенасочено са се опитвали да обединят идеите на исляма, християнството и юдаизма. И както преди близо осем века е твърдял Волфрам фон Ешенбах, и сега мнозина наблягат отново и отново, че тъкмо тамплиерите са пазели Свещения Граал, каквото и да представлява той.

Доста от тези твърдения са смехотворни. Същевременно обаче не можем да отречем, че с ордена са свързани множество тайни, и то, както се убедихме, доста съществени. Ясно е, че някои от тях спадат към така наречения езотеризъм. От символичните гравюри в храмовете на тамплиерите личи например, че някои от членовете на ордена с по-висока степен са владеели тайните на астрологията, алхимията, магическите квадрати, нумерологията, а също и на астрономията, която през XII и XIII в. е част от астрологията.

Вниманието ни обаче бе привлечено не от тези странни твърдения, нито пък от привкуса на езотеризъм. Точно обратното, бяхме заинтригувани от нещо много по-делнично и прозаично: от множеството противоречия, небивалици и очевидни бели петна в общоприетата история на ордена. Дума да няма, твърде възможно е тамплиерите да са пазели някакви езотерични тайни. Зад тях обаче се криеше още нещо, нещо, свързано с религията и политическата обстановка от онази епоха. Тъкмо към този момент насочихме най-вече своето проучване.

Започнахме отзад напред, от разтурването на ордена и отправените към него обвинения. За тези обвинения и доколко оправдани са те са написани много книги — от доказателствата и ние като другите изследователи стигнахме до извода, че в тях все пак има зрънце истина. Така например, когато Инквизицията ги подлага на мъчения, някои рицари споменават „Бафомет“ — те са твърде много и идват от различни места, та името да е измислено от един-единствен човек или да е използвано само в един тамплиерски храм. Същевременно обаче така и не се разбира кой или какво е Бафомет, какво представлява и защо е от такава важност. По всичко личи, че се е ползвал с голямо уважение и почит, граничеща с идолопоклонничество. В някои случаи името е свързвано с причудливите, прилични на демони фигури, открити в тамплиерските храмове, в други — с изображението на мъжка глава с брада. Въпреки твърденията на някои историци от по-старо време „Бафомет“ не е изопачен вариант на „Мохамед“. От друга страна, би могло да идва от арабското „абуфихамет“, което произнесено на испански от заселилите се в Испания маври звучи като „буфихимат“. На арабски думата значи „баща на мъдростта“ и просто „баща“, понякога включва и значението „извор“[23]. Ако „Бафомет“ наистина е производно на нея, явно под тази дума се подразбира някакво свръхестествено или божествено начало. Не е ясно обаче по какво Бафомет се отличава от останалите свръхестествени и божествени начала. Ако „Бафомет“ значи просто „Бог“ или „Аллах“, защо тамплиерите са си направили труда да го прекръстват? А ако значи друго, какво?

При всички положения се натъкнахме на неопровержими доказателства, че в тамплиерските храмове са се провеждали тайни церемонии, в които е имало и глава. Тъкмо тази глава се появява непрекъснато в протоколите на Инквизицията. Но както и при Бафомет, значението й си остава неясно. Тя може би е свързана с алхимията. В алхимичния процес има етап, наречен „Caput mortuum“, или „мъртвата глава“ — „nigredo“, или „почерняване“, появяващо се преди получаването на философския камък. Според други сведения това е главата на Хуго дьо Пайен, основател на ордена и негов пръв велик магистър, още повече че върху семейния му герб има щит с три черни глави върху златист фон.

Главата може да е свързана и с прочутата плащеница от Торино, която според някои сведения между 1204 и 1307 г. се е намирала у тамплиерите и която, сгъната, наподобявала човешка глава. И наистина в храма на ордена в Темпълкум, Съмърсет, е намерено копие на глава, приличащо удивително на главата върху плащеницата. Напоследък някои специалисти изказват, макар и плахо, предположението, че главата всъщност е на Йоан Кръстител и че тамплиерите са били „заразени“ от идеите на йоанитите, отричали Христос като „лъжепророк“ и смятали Йоан за истинския Месия. Докато са в Близкия изток, тамплиерите безспорно са поддържали връзка с йоанитите и никак не е изключено да са били повлияни от ереста им. Не можем обаче да кажем, че са възприели изцяло възгледите им.

По време на разпитите, последвали арестите от 1307 г., главата се появява във връзка с още две неща. Според протоколите на Инквизицията сред предметите, иззети от храма на ордена в Париж, има и ковчеже във формата на женска глава. То се отваря отгоре и явно съдържа някакви реликви. Ето и неговото описание:

… голяма глава от позлатено сребро, изключително красива, изобразяваща женско лице. Вътре имаше две черепни кости, увити в парче бял памучен плат, а после в червен плат. Към тях бе прикрепен надпис, който гласеше: „CAPUT LVIIIm“. Костите бяха на дребничка жена.[24]

Доста странна реликва, особено за военно-монашеска институция със строг режим, каквато е орденът на тамплиерите. Ала на разпита, когато го питат за женската глава, един рицар отговаря, че тя няма нищо общо с главата на брадат мъж, използвана в ритуалите на ордена. И досега това „Caput LVIIIm“[25] си остава една от големите загадки. Струва си обаче да отбележим, че „m“ може да не е буквата „m“, а Знак астрологичният символ на зодиакален знак Дева[26].

Главата присъства и в друга загадъчна история, свързвана с тамплиерите. Ето един от нейните варианти:

Великата лейди на Мараклея била обичана от тамплиер, владетел на Сидон, ала се споминала съвсем млада и в нощта след погребението й нейният покварен любовник се промъкнал на гроба, изровил трупа и го изнасилил. Тогава отнейде се чул глас, който му заповядал да се върне след девет месеца, понеже ще му се роди син. Той се подчинил и в уреченото време повторно отворил гроба, за да намери в костите, останали от нозете, една глава (череп с кръстосани кости). Същият глас му наредил да „я пази като зеницата на окото си, защото тя ще му носи все добри неща“, та рицарят я взел със себе си. Главата го предпазвала от всякакви злочестини и той побеждавал враговете си само като им я покажел. След време вълшебната глава станала собственост на ордена.[27]

Този зловещ разказ датира най-късно от края на XII в., когато е описан от някой си Уолтър Ман. Но нито той, нито друг един автор, цитирал век по-късно същото предание, не уточняват, че некрофилът е тамплиер[28]. Въпреки това през 1307 г. разказът неизменно е свързван с ордена. Споменава се непрекъснато в протоколите на Инквизицията и най-малко двама рицари, подложени на разпит, признават, че го знаят. В по-късни писмени паметници като цитирания по-горе се казва недвусмислено, че изнасилвачът е тамплиер. Същото се твърди и във версиите, запазени от франкмасоните, които приемат за свой символ черепа и кръстосаните кости и често ги изобразяват върху надгробни плочи.

Преданието може да се разглежда и като пародия на Непорочното зачатие, а също като забулено със символи описание на някакъв ритуал за посвещаване, включващ въображаема смърт и възкръсване. Един летописец посочва и името на жената от преданието — Иза, което явно идва от Изида. В разказа се долавят отгласи от загадките, свързвани с Изида, а също с Тамуз, или Адонис, чиято глава била хвърлена в морето, както и с Орфей, чиято глава е отнесена от река Хебър. Вълшебните способности на главата напомнят и за Бран Благословени с неговата чудодейна глава от келтските предания и „Мабиногион“. Мнозина изследователи свързват Свещения Граал именно с тайнствения казан на Бран като негово по-ранно, езическо съответствие.

Каквото и значение да е отдавала на „култа към главата“, Инквизицията очевидно го е смятала за важен. В списък с обвинения, съставен на 12 август 1308 г., четем:

А също, че във всяка област имат идоли, най-вече глави…

Както и че се прекланят пред тези идоли…

Твърдят и че главата ще ги спаси…

Ще им донесе богатство…

Че благодарение на нея дърветата цъфтят.

А земята ражда.

А също че докосват главата на гореспоменатите идоли или слагат около нея тънка връв, която носят под ризата или до тялото си.[29]

Връвта, спомената в последното обвинение, ни напомня катарите, които според преданията също са носели свещена връв. Ала най-странна в списъка е свързваната с главата чудодейна сила да те прави богат, да кара дърветата да цъфтят, а земята — да ражда, качества, които напълно съвпадат с мощта, приписвана в рицарските романи на Свещения Граал.

Измежду всички обвинения, отправени към тамплиерите, най-тежки са обвиненията в богохулство и ерес, в това, че са се отрекли от кръста и го сквернят, като го тъпчат и плюят по него. Не е съвсем ясно какво точно е означавал този ритуал, какво всъщност са отричали тамплиерите. Дали самия Исус? Или Разпятието? И ако са отричали нещо, с какво са го замествали? Никой не е дал задоволителен отговор на тези въпроси, тамплиерите обаче явно наистина са отричали нещо и това отричане е било сред основните принципи в ордена. Един рицар например признава, че при приемането му за тамплиер са му казали: „Твоята вяра е погрешна, понеже той (Христос) е лъжепророк. Вярвай единствено в Господ, който е на небето, а не в него.“[30] Според друг тамплиер му рекли: „Не вярвай, че човека, разпнат от евреите в Утремер, е Господ и може да те спаси.“[31] Трети рицар също твърди, че му наредили да вярва не в лъжепророка Исус, а единствено в „по-висшия Бог“. Сетне му показали разпятие и му рекли „Недей да вярваш много в това, защото то е твърде младо.“[32]

Подобни признания са правени доста често и това ни навежда на мисълта, че обвиненията не са съвсем безпочвени. Освен другото те звучат и твърде меко: ако Инквизицията е искала да скалъпи процес, е щяла да измисли нещо много по-страшно, опасно и позорно. Тоест, почти сигурно е, че тамплиерите са се разминавали с ортодоксалния католицизъм в отношението си към Исус, не е ясно обаче точно в какво. При всички положения съществуват доказателства, че ритуалът, приписван на ордена — тъпченето и плюенето на разпятието, е съществувал най-малко половин столетие преди 1307 г. Тези доказателства не са съвсем категорични, но са споменати във връзка с Шестия кръстоносен поход от 1249 г.[33]

Рицарите тамплиери — какво се премълчава?

Карта 5. Йерусалим: храмът и околностите на Сион в средата на XII в.

Ако краят на рицарите тамплиери е забулен с какви ли не озадачаващи загадки, то основаването и ранната история на ордена са още по-мистериозни.

Вече се бяхме натъкнали на множество необясними противоречия и небивалици. Деветима рицари — „бедни“ рицари, се появяват като гръм от ясно небе и измежду всички кръстоносци, обикалящи надлъж и шир Светите места, кралят решава да предостави точно на тях част от двореца си! Деветима „бедни“ рицари, които не приемат нови членове, се нагърбват сам-сами да охраняват пътищата на Палестина. Никой не е написал и ред какво точно са правили, дори Фюлк дьо Шартр, официалният летописец на краля, който определено е знаел за тях. Как така Фюлк не е забелязал какво вършат, това, че са се настанили в кралския дворец? Колкото и да е невероятно, летописецът не споменава и думица. Всъщност за рицарите мълчат всички половин столетие, докато не се появява Вилхелм Тирски. Какво ни оставаше да си мислим? Че те вероятно не са се занимавали с приписваната им благородна мисия в служба на мисионерите? Че вместо това са изпълнявали тайна задача, за която не е подозирал дори официалният летописец? Или че той просто е бил принуден да мълчи? Последното предположение ни се видя най-правдоподобно, защото не след дълго към рицарите се присъединяват двама прочути благородници, чието присъствие не е могло да остане незабелязано.

Според Вилхелм Тирски орденът на тамплиерите е основан през 1118 г., първоначално се е състоял от деветима рицари и цели девет години не е приемал нови членове. Съществуват обаче безспорни писмени свидетелства, че през 1120 г., само две години след предполагаемата дата на основаването му, в ордена влиза графът на Анжу, баща на Хенри Плантагенет. През 1124 г. той е последван от графа на Шампания, един от най-богатите феодали в Европа. Ако Вилхелм Тирски е точен, до 1127 г. в ордена не би трябвало да са постъпвали нови членове, а ето че през 1126 г. тамплиерите всъщност са се увеличили с четирима[34]. Дали Вилхелм греши, като казва, че девет години не са приемани нови членове? Или е прав в това си твърдение, а бърка датата, когато според него е основан орденът? В случай че графът на Анжу е станал тамплиер през 1120 г., а орденът не е увеличавал девет години броя на членуващите в него, излиза, че той е създаден не през 1118 г., а най-късно през 1111–1112 г.

В подкрепа на този извод съществуват убедителни доказателства. През 1114 г. графът на Шампания се готви за пътуване до Светите места. Малко преди да замине, получава писмо от епископа на Шартр, който освен другото му съобщава: „Разбрахме, че… преди да заминеш за Йерусалим, си се зарекъл да се присъединиш към «Христовата милиция», че искаш да се влееш в редиците на евангелските войни.“[35] „Христова милиция“ е името, с което са известни в началото тамплиерите, пак с това име ги обозначава и св. Бернар. В писмото си епископът просто не може да има предвид друго, например, че графът на Шампания е намислил да стане кръстоносец, защото по-нататък споменава за клетвата за скромност и въздържание, произтичаща от неговото решение, каквато едва ли са давали редовите кръстоносци. Тоест, от това писмо се разбира, че още през 1114 г. Орденът на тамплиерите вече е съществувал или вече е бил замислян, а графът на Шампания е смятал да се влее в редиците му, което прави десет години по-късно. Един историк, обърнал внимание на писмото, прави доста странното заключение, че епископът е имал предвид друго[36], че няма как да говори за тамплиерите, понеже орденът бил основан цели четири години по-късно, през 1118 г. Или епископът просто не е знаел през коя година пише? Да де, но той е починал през 1115 г. Как през 1114 г. ще „сбърка“ и ще спомене нещо, което още не съществува? Има един-единствен, и то очевиден отговор на този въпрос: греши не епископът, а Вилхелм Тирски, както и работилите по-късно историци, смятали го за безспорен авторитет.

Сам по себе си фактът, че орденът е основан по-рано, не буди непременно някакви сериозни подозрения. Има обаче други обстоятелства и странни съвпадения, които определено са твърде съмнителни. Най-малко трима от деветимата рицари, създали ордена, включително Хуго дьо Пайен, явно са земляци, имат роднински връзки, познавали са се отпреди и са били васали на един и същи феодал — графа на Шампания, на когото през 1114 г. пише епископът на Шартр и който през 1124 г. става тамплиер и се заклева да е верен на собствения си васал! През 1115 г. той предоставя безвъзмездно земята, на която св. Бернар, покровител на тамплиерите, съгражда прочутото абатство Клерво, а един от рицарите, основатели на ордена — Андре дьо Монбар, е чичо на св. Бернар.

Нещо повече, от 1070 г. в Троа, където е замъкът на графа на Шампания, процъфтява влиятелна кабалистична и езотерична школа[37]. На църковния събор, състоял се през 1128 г. в Троа, тамплиерите са регистрирани официално сред монашеските ордени. През следващите два века Троа е тяхно стратегическо средище, дори днес край града има гора, която се нарича Тамплиерският лес. Пак в Троа е създаден един от първите, ако не и първият рицарски роман с автор Кретиен дьо Троа.

Лека-полека сред тази лавина от данни започнахме да съзираме някаква основна нишка, модел, който явно не бе плод просто на съвпадения. В случай че такъв модел наистина съществуваше, щяха да се потвърдят подозренията ни, че тамплиерите са имали някаква тайна мисия. Можехме обаче само да се досещаме до какво се е свеждала тя. Една от нашите отправни точки бе мястото, където се е намирало крилото в кралския дворец, отредено на ордена: точно край Храмовия хълм. През 70 г. храмът, извисявал се там, е сринат до основи от римското войнство, предвождано от Тит. Съкровищата му са плячкосани и пренесени в Рим, а оттам — вероятно в Пиренеите. Но ако в храма е имало и нещо друго, много по-важно от богатствата, заграбени от римляните? Твърде възможно е, изправени пред наближаващите фаланги на стотниците, свещениците в храма да са оставили плячката, която римляните са се надявали да намерят, и да са скрили нещо много по-значимо някъде наблизо, например под самия храм.

Един от ръкописите, намерени в Кумран край Мъртво море, е известен като „Медния ръкопис“. През 1955–1966 г. той е разчетен в Манчестърския университет: в него недвусмислено се говори за голямо количество златни кюлчета, църковна утвар, други предмети, чийто характер не се уточнява, и някакво „съкровище“. Споменава се и за двайсет и четири тайника под самия Йерусалимски храм[38].

В средата на XII в. някой си Йохан фон Вюрцбург, ходил на поклонение на Божи гроб, описва посещението си в така наречените „Соломонови конюшни“. Още личат останките от тези постройки, разположени до самия храм. Според Йохан те били много просторни и побирали две хиляди коня, тъкмо в тях тамплиерите държат жребците си. Според най-малкото още един летописец рицарите от ордена използват конюшните дори през 1124 г., когато уж наброявали едва деветима души. От това се подразбира, че веднага след основаването на ордена членовете му се заемат с разкопки около храма.

Тамплиерите явно търсят нещо. Не е изключено да са пратени в Светите места нарочно, с една-единствена цел — да намерят това нещо. Ако това предположение е вярно, се изясняват доста странни моменти: например защо са настанени в кралския дворец и защо летописецът на краля изобщо не ги споменава. Но ако наистина са пристигнали с някаква мисия в Палестина, кой ги е изпратил?

През 1104 г. графът на Шампания се среща тайно с неколцина високопоставени благородници, един от които току-що се е завърнал от Йерусалим[39]. На срещата присъстват представители на аристократичните родове Бриен, Жоанвил и Шомон, които, както не след дълго се убедихме, играят важна роля в нашия разказ. Там е и сеньор Андре дьо Монбар, един от рицарите, основали Ордена на тамплиерите, и чичо на св. Бернар.

Малко сред срещата графът на Шампания заминава за Светите места и остава там четири години — до 1108 г.[40] През 1114 г. предприема още едно пътуване до Палестина с намерението да се присъедини към „Христовата милиция“, но после се отказва и подир година се прибира в Европа. Веднага след като се връща, дарява доста от земите си на цистерианския орден, сред чиито най-изтъкнати членове е св. Бернар. Върху дарената земя св. Бернар построява абатство Клерво, където се установява да живее и укрепва ордена на цистерианците.

Към 1112 г. те са на ръба на разорението. Ала след като св. Бернар поема ръководството на ордена, той най-неочаквано изживява бурен разцвет. През следващите няколко години са построени пет-шест абатства. През 1153 г. абатствата наброяват над триста, шейсет и девет от които е основал лично св. Бернар. Това невероятно разрастване наподобява разцвета, изживяван по същото време от Ордена на тамплиерите. А както вече отбелязахме, сред основателите на ордена е чичото на св. Бернар — Андре дьо Монбар.

Струва си още веднъж да изложим накратко в тяхната последователност тези заплетени събития. През 1104 г., след като се среща с неколцина благородници, един от които е свързан с Андре дьо Монбар, графът на Шампания заминава за Светите места. През 1112 г. племенникът на Андре дьо Монбар, св. Бернар, става член на цистерианския орден. През 1114 г. графът на Шампания предприема второ пътуване до Светите места с намерението да се включи в Ордена на тамплиерите, който е основан освен от Андре дьо Монбар и от собствения му васал и който вече съществувал или най-малкото е замислен, както личи от писмото на епископа на Шартр. През 1115 г., има-няма година по-късно, графът на Шампания се прибира в Европа и дарява земя на абата на Клерво, тоест на племенника на Андре дьо Монбар. През следващите няколко години и цистерианците, и тамплиерите, с други думи, ордените на св. Бернар и Андре дьо Монбар, натрупват баснословни богатства и се разрастват неимоверно.

Докато разсъждавахме над тези събития, все повече се убеждавахме, че колкото и заплетени да са те, в основата си са подчинени и са съобразени с някаква схема, която в никакъв случай не е плод на случайността или на голи съвпадения. Точно обратното, по всичко личеше, че си имаме работа със сложен и амбициозен план, чиито следи се губеха в столетията. За да възстановим подробностите, предпазливо разработихме хипотеза, нещо като „сценарий“, в който да вместим вече известните ни факти.

Допускаме, че в Светите места случайно или целенасочено е било намерено нещо от огромна важност, към което проявяват интерес някои от най-влиятелните европейски благородници. Предположихме и че находката е съдържала пряко или косвено огромно потенциално богатство, както може би и нещо, което трябва да се пази в тайна и за което не бива да знае никой освен малцина високопоставени феодали. Накрая, решихме, че за нея е съобщено на срещата, състояла се през 1104 г.

Веднага след нея графът на Шампания заминава за Светите места вероятно за да провери онова, което е научил, а може би и да даде указания за някакви действия, например за създаването на организацията, прераснала по-късно в Ордена на тамплиерите. Орденът е учреден през 1114 г., ако не и по-рано с решаващото съдействие на графа на Шампания, който, както личи, е бил негов вдъхновител и го е финансирал. През 1115 г. парите започват да се връщат обратно в Европа, за да попаднат у цистерианците, които, ръководени от св. Бернар и радващи се на доста силни позиции, подкрепят новоучредения Орден на тамплиерите и издигат престижа му.

С помощта на св. Бернар цистерианците си спечелват духовно господство в Европа. Ръководени от Хуго дьо Пайен и Андре дьо Монбар, тамплиерите си извоюват военно и административно господство в Светите места, което бързо се разпростира и в Европа. Зад бурното развитие и на двата ордена стоят, макар и в сянка, чичото и племенникът, както и богатствата, влиянието и покровителството на графа на Шампания. Те тримата са неразривно свързани и наподобяват жалони, които веднага бият на очи и бележат смътните очертания на някакъв сложен загадъчен план.

Ако такъв план наистина е съществувал, не можем, разбира се, да го приписваме само на тях тримата. Обратното, той явно е предполагал активното съдействие и на други хора, както и внимателна, премислена организация. Вероятно тъкмо „организация“ е ключовата дума, защото ако хипотезата ни е вярна, всичко е било подчинено на тази организация, включваща може би и трети, таен орден, съществувал в сянката на известните на всички ордени на цистерианците и на тамплиерите, за които има множество писмени свидетелства. Ето че доста бързо се натъкнахме на доказателства за съществуването на този трети орден.

Междувременно насочихме вниманието си към хипотетичното „откритие“ в Светите места, въз основа на което бяхме изградили своя „сценарий“. Какво ли е било намерено там? Какво ли са знаели тамплиерите, както и св. Бернар и графът на Шампания? Когато орденът им е разпуснат, тамплиерите не споменават и думица къде точно се намира тайното им съкровище и какво съдържа. Не са се запазили и никакви документи. Ако то се е свеждало само до материални богатства, например до кюлчета злато, защо е трябвало да крият или унищожават целия си архив, всичките си протоколи и устави? Оттук се подразбира, че тамплиерите са притежавали още нещо, толкова ценно, че дори подложени на жестоки мъчения, те не са изтървали и дума за него. Само богатството не може да накара всички членове на ордена да мълчат като гроб. Каквато и тайна да са пазели, тя явно е свързана с нещо друго, например с отношението им към Исус.

На 13 октомври 1307 г. всички тамплиери във Франция са взети под стража от сенешалите на Филип Хубави. Това обаче не е цялата истина. От гоненията са се изплъзнали тамплиерите най-малкото от един храм — храма Безю недалеч от Рен Льошато. Как и защо са избягали? За да отговорим на този въпрос, се наложи да проучим какво точно са правили членовете на ордена в околностите на Безю. Оказа се, че дейността им там е била доста активна — в тази област те са разполагали с пет-шест храма и множество имоти, разпрострели се на около трийсет-четирийсет квадратни километра.

През 1153 г. велик магистър на Ордена на тамплиерите става един местен благородник, симпатизиращ на катарите: Бертран дьо Бланшфор, чийто фамилен замък е кацнал на планински връх на няколко километра от Безю и Рен Льошато. Ръководил ордена в периода 1153–1170 г., той вероятно е най-изтъкнатият велик магистър в него. Преди да го поеме, йерархията и административната му структура са най-малкото мъгляви. Тъкмо Бертран превръща Ордена на тамплиерите в изключително ефикасна, добре организирана и невероятно дисциплинирана йерархична институция. Тъкмо по негова инициатива тамплиерите се включват в дипломацията на високо равнище и в световната политика. А според запазените исторически сведения негов наставник е не друг, а Андре дьо Монбар, посочван от някои историци дори като велик магистър на тамплиерите непосредствено преди Бертран.

Няколко години след създаването на ордена Бертран не само става негов член, но и му дарява земи в околностите на Рен Льошато и Безю. А през 1156 г., когато вече е и велик магистър на тамплиерите, орденът докарва в областта и германци рудничари, които според сведенията били подложени на строг, почти военен режим. Забранено им е да общуват по какъвто и да е повод с местното население и живеят отделени от всички. Учреден е дори специален съдебен орган, който да решава засягащите ги юридически спорове. Германците са доведени под предлог, че ще работят в златните мини в планините край владенията на Бланшфор, от които римляните преди цяло хилядолетие са извлекли всичкото злато[41].

През XVII в. на неколцина инженери е възложено да проучат какви залежи от полезни изкопаеми има в областта и да представят подробен отчет. Един от инженерите, Сезар д’Аркон, споменава в отчета си, че се е натъкнал на развалини, останали от рудничарите германци. Въз основа на своите проучвания той твърди, че германците изобщо не са добивали метали[42]. С какво тогава са се занимавали? Сезар д’Аркон не е сигурен — може би с леярство или с изграждането на някаква метална конструкция, а може би са правели подземна крипта, нещо като хранилище.

Какъвто и да е отговорът на тази загадка, в околностите на Рен Льошато е имало тамплиери най-малко от средата на XII в. През 1285 г. край Шампан сюр Од на няколко километра от Безю вече е имало тамплиерски храм. Въпреки това в края на XIII в. Пиер дьо Воазен, владетел на Безю и Рен Льошато, кани в областта още неколцина тамплиери, дотогава живели в провинция Русийон на Арагонското кралство[43]. Това свежо попълнение тамплиери се установява на върха на планината Безю, където построява наблюдателница и параклис. На пръв поглед те са повикани в Безю, за да охраняват района и пътя през долината, по който поклонниците отиват в Сантяго де Компостела. Не е ясно обаче защо се е наложило да бъдат канени от другаде още тамплиери. Първо, те едва ли са били толкова много, че числеността им да има някакво значение. Второ, в областта вече има рицари от ордена. И накрая, Пиер дьо Воазен разполага със своя войска, която заедно с местните тамплиери е достатъчна, за да брани околността. Защо тогава в Безю са дошли тамплиери от Русийон? Според местните предания тяхната цел е била да шпионират. А също да изровят, да скрият или да пазят някакво съкровище.

В каквото и да се е състояла тайнствената им мисия, те явно са се ползвали с неприкосновеност. На 13 октомври 1307 г. единствени те измежду всички тамплиери във Франция не са подложени от Филип Хубави и неговите сенешали на гонения. В онзи съдбовен ден тамплиерите в Безю са ръководени от някой си сеньор Дьо Гот[44]. А преди да стане папа и да вземе името Климент V, мекушавият архиепископ на Бордо, пионка в ръцете на крал Филип Хубави, се казва Бертран дьо Гот. Нещо повече, майката на новия Понтифекс, Ида дьо Бланшфор, е роднина на Бертран дьо Бланшфор. Дали папата не е знаел някаква тайна, в която единствено неговото семейство е било посветено чак до XVIII в., когато абат Антоан Бигу, кюре на Рен Льошато и изповедник на Мари дьо Бланшфор, не написва документите, намерени от Сониер? В такъв случай не е изключено папата да е закрилял по някакъв начин своя родственик, водач на тамплиерите в Безю.

Историята на тамплиерите, живели в околностите на Рен Льошато, е изпълнена с не по-малко озадачаващи загадки от историята на ордена като цяло. Натъкнахме се обаче и на редица факти, например ролята на Бертран дьо Бланшфор, които сякаш свързват общите загадки с тайните от местен характер.

Междувременно се сблъскахме с какви ли не странни съвпадения, които бяха прекалено много, че да са плод на случайността. Дали наистина не ставаше дума за добре премислен план? Ако такъв план съществуваше, той явно не е паднал от небето, някой го бе разработил. Всички доказателства, с които разполагахме, все повече ни навеждаха на мисълта, че е съществувала добре смазана тайна организация, състояща се вероятно от неколцина души, дори от орден, дърпащ конците иззад кулисите. Не ни се наложи да търсим потвърждение, че наистина е имало такъв орден. То сякаш дойде само.

[1] Runciman. History of the Crusades. Vol. 2, p. 477. ↑

[2] Esquieu. Les templiers de Cahors, p. 147. Ескийо обяснява, че Хуго дьо Пайен е роден не в Шампания, а в замъка в Маюн край Аноне в долното поречие на река Рона (департамент Ардеш). Намерено е рожденото му свидетелство, където е посочена датата 9 февруари 1070 г. Явно по-късно Хуго дьо Пайен се е преместил в Шампания. ↑

[3] William of Tyre. History of Deeds Done Beyond the Sea. Vol. 1, p. 525. ↑

[4] От temple (фр.), храм. — Бел.ред. ↑

[5] Addison. History of the Knights Templars, p. 19. Оригиналният устав може да бъде видян в „Уставът на тамплиерите“ от Кюрзон (вж. Curzon. La Regie du Temple). ↑

[6] Addison. Op. cit., p. 19. ↑

[7] Тази дата е оспорвана, твърди се, че булата не може да е издадена по-рано от 1152 г. ↑

[8] Настоятели на малки мъжки манастири в Англия. — Бел.ред. ↑

[9] Крал Ричард I Лъвското сърце е близък приятел с тамплиерите и докато е в Акра, живее при тях. През 1192 г. напуска Светите места предрешен като рицар от ордена заедно с четирима тамплиери и заминава за Европа с кораб на тамплиерите (вж. Addison. Op. cit., p. 148). ↑

[10] Daraul. History of Secret Societies, p. 46. Дарол е пропуснал да посочи източник. ↑

[11] Piquet. Des banquiers au moyen age. Първоначалната цел е да бъдат улеснени поклонниците, поели за Божи гроб. (вж. Melville. Vie des Templiers, p. 87). Според писмените сведения първият заем е бил отпуснат през 1135 г. (Вж. Seward. The Monks of War, p. 213.). Според автора най-голямото постижение на „бедните рицари“, техният принос за отхвърляне на отношението на църквата към сарафството са икономически. Няма средновековна институция, допринесла повече за възникването на капитализма. Тъй като лихварството е забранено, лихвата върху отпусканите заеми е начислявана предварително и е включвана в предоставяната сума. Ако за гаранция е използвана земя, тамплиерите прибират всички приходи от нея, докато не си получат цялата сума, която са дали назаем. ↑

[12] Melville. Op. cit., p. 220. ↑

[13] Mazieres. La venue et le sejour des Templiers, p. 235. ↑

[14] Замъкът Бланшфор е разрушен по време на Албигойския кръстоносен поход. Превзет е някъде преди 1215 г., когато Симон дьо Монфор дава земите около замъка на Пиер дьо Воазен. Владетелят на Бланшфор се е сражавал на страната на Реймон-Роже Транкавел, водач на катарите (вж. Fedie. Le Comte de Razes, p. 151). Колкото до самия Бертран дьо Бланшфор, той поддържа връзка в Транкавел и често предоставя безвъзмездно на тамплиерите пари и имоти. Според писмените свидетелства го е правил, преди да стане член на ордена, още докато е бил женен за Фабриса (вж. Albon. Cartulaire general, p. 41). В същото произведение се споменават и съпругата му, и двамата му братя Арно и Реймон. ↑

[15] Mazieres. Op. cit., p. 243. Recherches historiques, p. 276. В документ, открит в архивите на семейства Брюйер и Молеон, се споменава, че тамплиерите от Шампания и Албдюн (Безю) основават приют за бежанци катари. Този, както и други документи изчезват през Втората световна война, някъде през ноември 1942 г. ↑

[16] Leonard. Introduction au cartulaire, p. 76. В началото на Албигойския кръстоносен поход прецепторът на ордена в Тулуза произлиза от катарското семейство Транкавел. ↑

[17] Върховни съдии във феодална Франция. — Бел.ред. ↑

[18] Сред хората, предупредили ордена за надвисналата опасност, вероятно е и Жан дьо Жоанвил, който по онова време е сенешал на Шампания и сигурно е получил тайната заповед на Филип Хубави да арестува тамплиерите. Знае се, че симпатизира на ордена, а чичо му Андре е негов член и през 60-те години на XIII в. е прецептор в Пейн (вж. Leonard. Op. cit., p. 145). Жан пише за някаква мистериозна клетва, включваща оплюване на кръста, точно когато тамплиерите са обвинявани в това. Нещо повече, той намеква недвусмислено, че преди цели петдесет години св. Луи е знаел за този ритуал, но не го е осъдил (вж. De Joinville, Jean. Life of Saint Louis, p. 254). Жан основава съюз на благородниците, който да се противопостави на крайните мерки, предприети от краля срещу тамплиерите. След смъртта на Филип Хубави съюзът се обезсмисля. ↑

[19] Когато през 1307 г. представителите на властта, придружавани лично от краля, нахлуват в храма на тамплиерите в Париж, те не откриват там нито парите, нито архивите на ордена. Ковчежник на тамплиерите по онова време е Хуго дьо Перо, а негов подчинен по степен е Жерар дьо Вилие, прецептор на Франция. През 1308 г. седемдесет и двама тамплиери са отведени в Поатие, където да дадат показания лично пред папата (броят им е посочен в папската була „Faciens misericordam“). Не са се запазили всички показания, дадени по онова време. Твърде вероятно са изчезнали, когато по нареждане на Наполеон тайните архиви на Ватикана, включително и всички документи, свързани с тамплиерите, биват пренесени в Париж. Настава такава бъркотия, че според очевидци бакалите увивали с ценните документи своята стока. През 1887 г. германският историк Конрад Шотмюлер публикува трийсет и три от показанията, други седем са обнародвани през 1907 г. от Хайнрих Финке. Сред тях е и любопитното изказване на някой си Жан дьо Шалон. Според него Жерар дьо Вилие е знаел предварително за арестите, избягал е от храма заедно с петдесет рицари и е отплавал в открито море с осемнайсет галери на ордена. Той добавя, че Хуго дьо Шалон е напуснал храма с цялото съкровище, поверено на Хуго дьо Перо — „cum toto thesauro fratris Hugonis de Peraudo“. На разпита заявява, че това е останало в тайна, понеже тамплиерите, които са знаели, са се страхували, че проговорят ли, ще бъдат убити (вж. Finke, Heinrich. Papsttum und Untergang des Templerordens. V. 2, p. 339). Това твърдение е подкрепено и с някои доказателства. Когато онази сутрин тамплиерите са взети под стража, някои отсъстват и са задържани след няколко дена. Сред малцината, арестувани по-късно, са и Жерар дьо Вилие и Хуго дьо Шалон (вж. Barber, М. Trial of the Templars, p. 46). ↑

[20] Глава на монашеско братство на рицарите тамплиери. — Бел.ред. ↑

[21] Watte. New Encyclopaedia of Freemasonry. V. 2, p. 223. ↑

[22] Fon Eschenbach, Wolfram. Parzival, p. 251. ↑

[23] Shah. The Sufis, p. 225. На c. XIX от предговора си към книгата на Шах Робърт Грейвс обяснява играта на думи на арабски, свързвайки думата „черен“ с думата „мъдър“. Според Грейвс трите черни глави върху семейния герб на Хуго дьо Пайен имат подобно двойствено значение. ↑

[24] Oursel. Le procus des Templiers, p. 208. ↑

[25] Глава 58м (лат.). — Бел.ред. ↑

[26] Lobineau, H. Dossiers secrets, planche 4, Ordre de Sion. Авторът цитира пасаж от с. 292 на „Книга на структурите“ (на ордена на Сион), където главата е обозначена с „CAPUT LVIII Знак“, тоест „Глава 58, Дева“. ↑

[27] Ward. Freemasonry and the Ancient Gods, p. 305. ↑

[28] De Hoveden, Roger. Annals. V. 2, p. 248. За повече подробности около преданията за Иза вж. Barber, М. The Trial of the Templars, p. 185. Според Барбър тези предания не са свързани с тамплиерите и са използвани само като оръжие, насочено срещу тях. ↑

[29] Barber, М. Op. cit., p. 249. Списъкът е даден в съкратен вариант. ↑

[30] Michelet. Proces des Templiers. V. 2, p. 384. Вж. показанията на Жан дьо Шом. ↑

[31] Schottmuller. Der Untergang des Templer-Ordens. V. 3, p. 67. Вж. показанията на Деодатюс Жофе. ↑

[32] Michelet. Op. cit., p. 383. Вж. показанията на Фюлк дьо Троа. ↑

[33] De Joinville, Jean. Op. cit., p. 254. ↑

[34] Albon. Op. cit., 23. Авторът споменава тамплиер на име Роберти — вероятно става дума за Робер, станал след смъртта на Хуго дьо Пайен велик магистър. На с. 3 той говори за тамплиерите Енрико и Роберто, тоест освен Фюлк Анжуйски и Хуго дьо Шампан се появяват още две имена, от което се подразбира, че новоприетите са били най-малко четирима. ↑

[35] Bouquet. Recueil des Historiens. V. 15 (Epistolae Ivonis Carnotensis Episcopi), p. 162, N 245. ↑

[36] De Jubainville, Arbois. Histoire… du Champagne. V. 2, 113–114, N 1. „Христовата милиция, или евангелската войска в това писмо не е нищо друго освен ордена на тамплиерите. Но през 1114 г. той още не е основан…“ ↑

[37] Школата е основана от прочутия средновековен равин Раши (1040–1105). ↑

[38] Allegro. Treasure of the Copper Scroll, p. 107. ↑

[39] De Jubainville, Arbois. Op. cit. V. 2, p. 87. ↑

[40] Ibid., p. 98, N 1. ↑

[41] Абат Мазиер го сподели в личен разговор в Хенри Линкълн. ↑

[42] Arcons. Du flux et reflux, p. 355. Catel, Memoires… du Languedoc. V. I, p. 51. ↑

[43] Mazieres. Op. cit., p. 234. ↑

[44] Абат Мазиер го сподели в личен разговор с Хенри Линкълн. ↑

4. Тайните документи

Най-неочаквано попаднахме на доказателство, че освен тамплиерите и цистерианците е съществувал трети, таен орден. В началото обаче това ни се видя несериозно. Източникът на сведенията ни се струваше прекалено ненадежден, неясен и мъгляв. Не можехме да се осланяме на него, докато не се убедяхме в достоверността му.

През 1956 г. във Франция започват да излизат множество книги и брошури, статии и други материали, свързани с Беранже Сониер и загадката на Рен Льошато, които непрекъснато се увеличават, за да се превърнат днес в същинска „индустрия“. Самото им количество, както и усилията и средствата, нужни за тяхното написване и публикуване, вече говорят достатъчно красноречиво, че става дума за нещо от огромно, ала все още недоизяснено значение.

Нищо чудно, че случаят изостри интереса на независими изследователи, които подобно на нас също допринесоха с проучванията си огромното количество материали да набъбне още повече. Първоначалните публикации обаче като че ли идваха от един и същи източник. Някой очевидно имаше сметка да подклажда интереса към Рен Льошато и да даде тласък за нови и нови публикации и изследвания. При всички положения не се водеше от чисто финансови съображения. Обратното, подбудите явно бяха пропагандни и целяха да придадат достоверност на нещо. Който и да стоеше зад подобна пропаганда, той успя да насочи вниманието към някои факти, без да излиза на авансцената.

От 1956 г. съвсем целенасочено „изтичат“ съществени факти и подробности, повечето от които явно идват пряко или косвено от „вътрешен“, „добре запознат“ източник. Най-често съдържат допълнителна информация, обогатяваща вече известните данни и така запълваща белите петна в нашата главоблъсканица. И досега обаче не са ясни значението, смисълът на самата главоблъсканица. Всеки нов факт, вместо да разсее тайнствеността около случая, обратното, само я засилва. В резултат се трупат още и още примамливи алюзии, предизвикателни намеци, многозначителни препратки. Изправен пред тази лавина от сведения, читателят има чувството, че някой го разиграва, прилъгва го с поредното „късче“ любопитна информация, та да го тласне към следващия извод, и неизменно му внушава, че зад всичко това се крие някаква тайна — изключително важна и взривоопасна.

От 1956 г. насам материалите, свързани със случая, се появяват под различна форма, например в предназначени за масовия читател книги, дори в бестселъри, малко или повече сензационни, загадъчни и предизвикателни. Така например Жерар дьо Сед е издал доста книги, посветени на теми, които на пръв поглед нямат нищо общо: катарите, тамплиерите, династията на Меровингите, розенкройцерите, Сониер и Рен Льошато. В тях той често говори със заобикалки и недомлъвки, нарочно забулва нещата със загадъчност и недоизказаност. От тона му се подразбира, че знае повече, отколкото казва, което може би е търсено нарочно, та да не проличи, че авторът всъщност не знае чак толкова, колкото твърди. В публикациите му обаче се съдържат твърде много достоверни подробности, което ни кара да потърсим връзка между темите, на които са посветени. Каквото и да мислим за Дьо Сед, той наистина е успял да покаже, че различните теми, към които се обръща, са взаимосвързани и се преплитат.

От друга страна, не можехме да се отървем от подозрението, че Дьо Сед черпи за книгите си информация от някакъв конкретен източник, нещо, което авторът всъщност не отрича. По чиста случайност научихме кой е този източник. През 1971 г., когато се заехме с първия филм за Рен Льошато, предназначен за Би Би Си, писахме на парижкия издател на Дьо Сед с молбата да ни предостави илюстративен материал, което той надлежно стори. На гърба на всички снимки имаше печат, на който пишеше „Плантар“. По онова време името не ни говореше нищо. Но в заключението на една от книгите на Дьо Сед се натъкнахме на интервю с някой си Пиер Плантар. По-късно установихме, че той е свързан с някои от публикациите на Дьо Сед. В крайна сметка се оказа, че е една от ключовите фигури в нашето проучване.

Информацията, публикувана след 1956 г., не винаги се е появявала в такава достъпна и четивна форма, както книгите на Дьо Сед. Някои данни са помествани в тежки, обемисти, педантично написани томове, които нямат нищо общо с журналистическия подход на Дьо Сед. Такава е книгата на Рьоне Декадейя, бивш директор на Градската библиотека в Каркасон, която преднамерено не съдържа никакви сензации. Посветена на историята на Рен Льошато и областта, тя е изпъстрена с какви ли не подробности за обществения живот и икономиката на района, например с дати на раждане и смърт, на венчавки, данни за приходите и разходите, за събраните данъци и обществените сгради в периода между 1730 и 1820 г.[1] Всъщност едва ли има издание, което да се отличава толкова много от предназначените за масовия читател книги на Дьо Сед, когото Декадейя подлага другаде на унищожителна критика[2].

Освен книгите, сред които има и издадени със средства на авторите, се появиха и множество публикации в различни вестници и списания, например интервюта с хора, претендиращи да са запознати с една или друга страна на загадката. Ала най-интересната и важна информация се е появявала в издания, които не са предназначени за широката публика, най-вече в документи и брошури в малък тираж, съхранявани в Националната библиотека в Париж. Те са издадени едва ли не с подръчни средства, някои са написани на машина, други са размножени на циклостил или ксерокс. Тези книжлета дори в още по-голяма степен от изданията, предназначени за пазара, сякаш се осланят на един и същи източник. Със загадъчни намеци и бележки под линия, свързани най-вече със Сониер, Рен Льошато, Пусен, династията на Меровингите и други теми всяко от тези издания допълва и потвърждава другите. Авторите им в повечето случаи са неизвестни и са се подписали с прозрачни, да не кажем очевадни псевдоними: Мадлен Бланкасал, Никола Босеан, Жан Дьолод и Антоний Отшелника. „Мадлен“, естествено, е френското съответствие на Мария Магдалина, на която е посветена църквата в Рен Льошато и кулата на Сониер — Магдала. „Бланкасал“ е образувано от имената на две малки реки, сливащи се край Рен Лебен: Бланк и Сал. „Босеан“ е производно от „Бозеан“, официалния боен вик и символ на рицарите тамплиери. „Жан Дьолод“ идва от „Жан дьо л’Од“, или в превод „Жан от Од“, департамента, където се намира Рен Льошато. А Антоний Отшелника е известният светия, чиято статуя украсява църквата в Рен Льошато и чиято памет се отбелязва на 17 януари, датата, която е гравирана върху надгробната плоча на Мари дьо Бланшфор и на която Сониер получава смъртоносния сърдечен удар.

Книгата, издадена под псевдонима „Мадлен Бланкасал“, е озаглавена „Потомците на Меровингите и загадката на Разес от времето на вестготите“: Разес е старото име на областта, откъдето е родом Сониер. Според титулната страница книгата е издадена първо на немски и е преведена на френски от Валтер Селс-Назер, още един псевдоним, съставен от св.св. Селс и Назер, на които е посветена църквата в Рен Лебен. Като издател е посочена Великата ложа Алпина, най-голямата масонска ложа в Швейцария, съответствие на Великата ложа на Великобритания и Великият изток на Франция. Не се обяснява защо една съвременна масонска ложа ще проявява такъв интерес към загадката, забулила живота на никому неизвестен френски свещеник от XIX в. и историята на неговата енория отпреди хиляда и петстотин години. Един от нашите колеги, както и независим изследовател зададоха този въпрос на ръководителите на Ложа Алпина. Те отрекоха да знаят нещо не само за издаването на книгата, но и за нейното съществуване. Въпреки това друг изследовател твърди, че я е виждал с очите си в библиотеката на ложата[3]. След време установихме, че в още две брошури като издател е посочена Алпина.

Измежду всички издания, съхранявани в Националната библиотека, най-важен е сборникът, онасловен „Тайни досиета“. Той е с каталожен номер 40 lm 249 и сега е прехвърлен на микрофиш. Доскоро обаче представляваше тъничко неугледно томче, нещо като папка с твърди корици, в която бяха събрани какви ли не наглед несвързани материали: изрезки от вестници, писма, залепени върху опакото на вече използвани листове, брошури, множество родословия и една-единствена страница печатен текст, явно откъсната от друга книга. От време на време някой от тези хвърчащи листове изчезваше, на негово място се появяваха други. Имаше и места, редактирани и допълнени с бележки, написани на ръка със ситен почерк. По-късно тези страници биваха заменяни с нови, този път печатни, в които бяха включени и всички предишни поправки.

Родословията в „Досиетата“ са съставени от някой си Анри Лобино, чието име фигурира и на титулната страница. От два от другите материали в папката се разбира, че и „Анри Лобино“ е псевдоним: „Лобино“ се казва улицата, на която е семинарията „Св. Сюлпис“ в Париж, и че родословията всъщност са съставени от някой си Лео Шидлоф, австрийски историк и антиквар, живял в Швейцария и починал през 1966 г. С тази оскъдна информация се опитахме да научим нещичко за Лео Шидлоф.

През 1978 г. успяхме да открием дъщеря му, която живее в Лондон. Тя потвърди, че баща й е австриец. Не бил обаче историк и антиквар, не съставял родословия, бил специалист и търговец на миниатюри, за които бил написал и два труда. През 1948 г. се бил установил в Лондон, където живял чак до смъртта си. Бил починал във Виена през 1966 г., както се посочваше и в „Тайните досиета“.

Госпожица Шидлоф бе категорична, че баща й никога не е проявявал интерес към родословията, към династията на Меровингите или мистериозните събития в Южна Франция. Тя обаче сподели с нас, че ние не сме единствените, останали с това погрешно впечатление. През 60-те години например той непрекъснато получавал писма, по телефона от Европа и Съединените щати му се обаждали някакви непознати, настояващи да се срещнат с него, за да обсъдели неща, за които баща й нямал и най-малка представа. След смъртта му през 1966 г. госпожица Шидлоф отново била затрупана със същинска лавина от писма, чиито податели най-често я питали за архива на баща й.

Каквато и да е историята, в която, без да иска, се е забъркал Шидлоф, тя явно не е останала незабелязана в Съединените щати. През 1946 г., цели десет години преди посочената дата на излизане на „Тайните досиета“, той иска входна виза за САЩ. Отказват му с обяснението, че е заподозрян в шпионаж и подривна дейност. По-късно обаче нещата явно са се изяснили, понеже Лео Шидлоф получава визата. Не е изключено да става дума за най-обикновена бюрократична грешка. Но дъщерята на Шидлоф подозира, че отказът на виза по някакъв начин е свързан с тайнствените начинания, приписвани на баща й.

Разказът на госпожица Шидлоф ни накара да се замислим. Отказът на виза може би не е случаен: сред документите в „Тайните досиета“ има и такива, които свързват името „Лео Шидлоф“ с международна шпионска мрежа. Междувременно обаче в Париж бе излязла нова брошура, информацията в която бе потвърдена през следващите месеци и от други източници. Според брошурата тайнственият Анри Лобино всъщност не е Лео Шидлоф, а френски благородник, произхождащ от стар аристократичен род: граф Анри дьо Ленонкур.

Въпросът кой в действителност е Лобино не е единствената загадка, свързана с „Тайните досиета“. На едно място се споменава „коженото куфарче на Лео Шидлоф“, което съдържало тайни документи за Рен Льошато от периода XVII–XIX в. Според материала в „Досиетата“ малко след смъртта на Шидлоф куфарчето попаднало в ръцете на куриер — някой си Факар ул Ислям, който през февруари 1967 г. трябвало да се срещне в ГДР с „агент на Женева“ и да му го предаде. Преди уречения ден обаче Факар ул Ислям бил експулсиран от ГДР и се върнал в Париж, където да „чака нови заповеди“. Но на 20 февруари 1967 г. тялото му било намерено върху железопътната линия край Мьолюн — арабинът бил изтикан върху релсите от експреса Париж-Женева, а куфарчето било изчезнало.

Опитахме се да проверим, доколкото ни позволяват силите, тази зловеща история: тя бе потвърдена от публикациите в доста френски вестници от 21 февруари 1967 г.[4] Край Мьолюн наистина бил намерен обезглавен труп, идентифициран като младия пакистанец Факар ул Ислям. По неизяснени причини той бил експулсиран от ГДР и пътувал от Париж за Женева: както личало, бил шпионин. Според вестникарските публикации властите подозирали, че е двоен шпионин, и поверили случая на контраразузнаването.

От друга страна, във вестниците не се споменаваше и дума за Лео Шидлоф, кожено куфарче или каквото и да било, което да свързва произшествието със загадката на Рен Льошато. Бяхме изправени пред множество въпроси. Първо, не бе изключено смъртта на Факар ул Ислям да има нещо общо с Рен Льошато и фактите, цитирани в „Тайните досиета“, да са почерпени от източник, до който вестниците нямат достъп. Същевременно обаче бе твърде възможно сведенията в „Досиетата“ да са преднамерена мистификация. Достатъчно е да се натъкнеш на някоя странна подозрителна смърт и да я използваш, за да хвърлиш прах в очите на хората. Каква обаче е, дето се казва, целта на заниманието? Защо някой ще се опитва нарочно да създаде атмосфера на зловеща тайнственост около Рен Льошато? Какво ще спечели от това? И кой всъщност стои зад цялата история?

Тези въпроси наистина не ни даваха мира, защото, както личеше по всичко, смъртта на Факар ул Ислям не бе случайна. След по-малко от месец в Националната библиотека се появи поредната книжка, издадена с подръчни средства: „Червената змия“ с дата на излизане 17 януари, един, както вече видяхме, символичен и многозначителен ден. Върху титула стояха имената на трима автори: Пиер Фьожер, Луи Сен Максан и Гастон дьо Коке.

„Червената змия“ е доста любопитно издание. Съдържа родословие на династията на Меровингите, две карти на Франция от тяхно време и доста бегъл коментар, както и разгънат план на „Св. Сюлпис“ в Париж заедно с параклисите на различните светии, на които е посветена църквата. Най-съществени обаче са тринайсетте къси стихотворения в проза с изумителна литературна стойност, повечето от които напомнят стила на Рембо. Всяко от тях е дълго горе-долу колкото абзац и отговаря на един знак от зодиака: зодиак с тринайсет знака, тринайсетият от които — Ophiuchus, или Змиеносец, е вместен между Скорпион и Стрелец.

Написани от първо лице, тринайсетте стихотворения в проза проследяват символично, алегорично поклонничество, започващо от зодиакален знак Водолей и завършващо с Козирог, който, както изрично е подчертано в текста, включва и 17 януари. В иначе загадъчните стихове се натъкваме на познати неща — семейство Бланшфор, църквата в Рен Льошато с причудливите й изображения и утвар, някои от надписите в нея, направени от Сониер, Пусен и неговата картина „Аркадийски овчари“, думите, гравирани върху надгробната плоча „Et in Arcadia Ego“. На едно място се говори и за някаква червена змия, която е „спомената в свитъците“ и която се плъзга през столетията — съвсем прозрачна метафора на кръвна връзка или родословие. Стихът за астрологичния знак Лъв е изпълнен с тайнственост и си струва да го цитираме изцяло:

От жената, която бленувам да освободя, лъха уханието на парфюм, изпълнил Гробницата. Някога са я наричали ИЗИДА, закрилница на плодородието, на всичко, що ражда. КОЙТО СТРАДА И Е УНИЗЕН, ДА ДОЙДЕ ПРИ МЕНЕ И АЗ ЩЕ ГО ДАРЯ С МИР. За други пък тя е МАГДАЛИНА, от прочутия съсъд, пълен с лековито масло. Посветените знаят истинското й име: ДЕВА МАРИЯ.[5]

Смисълът на този абзац е изключително интересен. Изида, разбира се, е богинята майка от древноегипетската митология, пазителка на всички тайни, „Бялата царица“ в добрите проявления, „Черната“ — в лошите. Мнозина автори, специалисти по митология, антропология, психология и теология, са проследили как езическият култ към богинята майка се е пренесъл и в християнската епоха. Според тях богинята майка се е съхранила и в християнството като Богородица, „Царица на небесата“, както я нарича св. Бернар, име, с което в Стария завет е обозначавана богинята майка Астарта, финикийското съответствие на Изида. Но според текста в „Червената змия“ християнската богиня майка явно не е Богородица. Обратното, там очевидно става дума за Мария Магдалина, на която е посветена църквата в Рен Льошато и на която Сониер кръщава своята кула. Нещо повече, в текста е загатнато, че „Дева Мария“[6] също не е Богородица. По всичко личи, че това име, дадено на всички големи катедрали във Франция, също е свързвано с Мария Магдалина. Но защо тъкмо Мария Магдалина е почитана като „Нашата повелителка“, нещо повече, като богинята майка? Майчинството е последното нещо, свързвано с нея. Според утвърдените християнски представи Магдалина е проститутка, получила опрощение само защото е била покръстена от Исус. Тя присъства най-осезаемо в Евангелие от Йоан, където е първият човек, на когото Исус се явява след възкресението си. По-късно е канонизирана за светица и е почитана най-вече във Франция, където според средновековните предания е донесла Свещения Граал. И наистина „съсъдът, пълен с лековито масло“ може би обозначава Граала. Но да бъде почитана вместо Дева Мария изглежда най-малкото еретично.

Каквото и да са искали да кажат авторите — или хората, представящи се за автори на „Червената змия“, те са сполетени от същата участ, както Факар ул Ислям. Луи Сен Максан и Гастон дьо Коке са намерени обесени на 6 март 1967 г., а Пиер Фьожер — на 7 март.

Първото, което ти хрумва, е, че смъртта им по някакъв начин е свързана с написването и издаването на „Червената змия“. Ала както и при злополуката с палестинеца, не можехме да пренебрегнем и вероятността да има друго обяснение. Ако някой е искал да създаде зловеща мистериозност, едва ли е срещнал особени трудности. Достатъчно е било да прегледа вестниците, за да намери някоя загадъчна смърт, или както е в нашия случай, три загадъчни смърти. После преспокойно е могъл да припише брошурата, която е сътворил сам, на покойниците и да я депозира с по-ранна дата върху титулната страница — 17 януари, в Националната библиотека. На практика е невъзможно някой да изобличи подобна измама. Но кому е нужна тя? Защо някой ще се стреми да създава впечатление, че са извършени насилие и убийство, да плете такива интриги? Подобен замисъл едва ли ще отблъсне изследователите. Обратното, още повече ще привлече вниманието им.

От друга страна обаче, ако това не бе измама, се изправяхме пред някои твърде озадачаващи въпроси. Дали например тримата мъже са се самоубили или са били убити? При така създалите се обстоятелства самоубийството изглеждаше безсмислено. Както и убийството. Разбираемо е, ако някой реши да премахне трима мъже, та те да не разкриват взривоопасна информация. В този случай обаче информацията вече бе обществено достояние, брошурата се пазеше в Националната библиотека. Дали пък убийствата — ако наистина ставаше дума за убийства, не бяха форма на наказание, на възмездие? Или пък предупреждение към онези, които в бъдеще биха могли да разкрият други факти? Подобни обяснения ни се сториха безпочвени. Ако някой е ядосан, че е изтекла информация, или ако смята да предотврати бъдещи разкрития, той не привлича вниманието върху себе си, като извършва три зловещи сензационни убийства, освен ако не е убеден, че никой няма да се рови в тях и да ги разследва.

Нашите премеждия по време на проучването не бяха, слава Богу, така драматични, но и те бяха съпътствани от загадки. Така например често се натъквахме на препратки към книгата „Съкровището на Меровингите в Рен Льошато“ от някой си Антоний Отшелника. Направихме си труда да я потърсим и доста бързо я открихме в каталога на Националната библиотека. Оказа се обаче невероятно трудно да я получим. В продължение на една седмица всеки божи ден ходехме и попълвахме съответния фиш колкото да ни го върнат с щемпела „заета“. По принцип това не е нещо необичайно. Но след две седмици започнаха да ни глождят съмнения — пък и се отчаяхме, защото не можехме да останем още в Париж. Обърнахме се за съдействие към един библиотекар. Той ни обясни, че томчето ще бъде „заето“ три месеца — това вече наистина бе необичайно, — и че не можем да го поръчаме, преди да е върнато в хранилището.

Малко след това една наша приятелка ни каза в Англия, че отивала на почивка в Париж. Веднага я помолихме да се опита да вземе тази толкова недостъпна книга на Антоний Отшелника и поне да запише какво съдържа тя. Нашата позната попълнила фиша, но този път дори не си направили труда да й го върнат. На другия ден тя опитала отново — със същия резултат.

Когато след около четири месеца пак отидохме в Париж и за кой ли път ни върнаха фиша с щемпел „книгата е заета“, видяхме, че играта загрубява, и решихме да хванем бика за рогата. От залата с каталозите се промъкнахме при хранилището, което, разбира се, е затворено за външни лица. Намерихме възрастен добродушен на вид помощник-библиотекар и се направихме на шумни англичани туристи, които знаят френски колкото да си поискат вода. Помолихме го да ни помогне, понеже ни трябва една книга, но не можем да я получим, защото явно не сме наясно какво точно трябва да направим.

Сърдечният библиотекар се съгласи да ни помогне. Дадохме му каталожния номер и човекът отиде в хранилището. След малко се върна и почна да се извинява, че не можел да стори нищо — книгата била открадната, и то от наша сънародничка, някаква англичанка. Попритиснахме го и библиотекарят склони да ни каже името й — беше на нашата позната!

Щом се прибрахме във Великобритания, потърсихме съдействието на Международния книгообмен в Лондон и служителите там се съгласиха да видят за какво точно става въпрос. От наше име Централната национална библиотека изпрати на Националната библиотека в Париж писмена молба за обяснение защо преднамерено се пречи на едно официално провеждано изследване. Не се получи никакво обяснение. Затова пък малко след това най-сетне пристигна извадено на ксерокс копие на книгата на Антоний Отшелника — с изричната молба то да бъде върнато незабавно. Това само по себе си бе крайно необичайно: по принцип библиотеките не искат да им се връщат ксерокопия, на които се гледа като на вторични суровини и които просто се хвърлят в коша.

Когато най-после държахме в ръцете си книгата, бяхме доста разочаровани: напразно бяхме изхабили толкова нерви! Както и книгата на Мадлен Бланкасал, тя бе издадена от Великата ложа Алпина в Швейцария. Но не съдържаше нищо, което да не знаем. Авторът преразказваше съвсем сбито историята на графство Разес, на Рен Льошато и Беранже Сониер. Накъсо, съдържаше подробности, които знаехме отдавна. Просто не виждахме причина някой да я заеме от библиотеката за цяла седмица. Или пък толкова упорито да не ни я дават. Ала най-странното бе, че книгата си беше откровен плагиат. С изключение на няколко думи, добавени колкото за цвят, повтаряше дословно една глава от издание за изчезналите съкровища по света, предназначено за масовия читател — от ония, евтините бестселъри, които само срещу няколко франка можете да си купите от всяка будка за вестници. Или Антоний Отшелника бе преписвал най-безочливо от въпросната книга, или авторите на популярното издание бяха преписвали от Антоний Отшелника.

Подобни съвпадения са нещо обичайно за тайнствеността, витаеща около материалите, които от 1956 г. насам излизат непрекъснато във Франция. И други изследователи са се натъквали на такива загадки. Доста наглед истински имена се оказват псевдоними, а някои адреси, включително на издателства и на организации, са фиктивни. Непрестанно срещахме препратки към книги, които, доколкото знаем, никой не е виждал. Някои документи изчезваха или биваха променяни, случваше се каталожните им номера в Националната библиотека в Париж да са грешни. По едно време чак ни се струваше, че някой си прави дебелашка шега. Ако обаче наистина бе така, тази шега бе широкообхватна и засягаше различни институции, включително финансови. А който си я правеше, явно се бе заел съвсем насериозно със задачата си.

Междувременно се появяваха нови и нови материали, в които като лайтмотив се появяваха познатите теми: Сониер, Рен Льошато, Пусен, „Аркадийски овчари“, рицарите тамплиери, Дагоберт II и династията на Меровингите. В тях често се говореше и за лозарство, за ашладисване на различни сортове грозде, но по-скоро в алегоричен смисъл. Публикациите обаче даваха и нова информация. Например уточняваше се, че Анри Лобино всъщност е граф Ленонкур. Кой знае защо, все повече се наблягаше на значението на Мария Магдалина. Често се повтаряха и две нови имена, придобиващи важност, не по-малка от тази на Рен Льошато: Жизор, крепост в Нормандия от изключително стратегическо и политическо значение в разгара на кръстоносните походи, и Стене в подножието на Ардените, навремето наричан Сатаникум — някогашната столица на династията на Меровингите, където през 679 г. е убит Дагоберт II.

Огромното количество материал, с който разполагаме, не може да бъде изложен или анализиран както подобава в тази книга. Сведенията са твърде озадачаващи и несвързани, някои от тях са прекалено подробни. Ала сред несекващия поток от информация се открояват няколко ключови момента, въз основа на които продължихме нашето изследване. Те са представени като безспорни исторически факти и могат да бъдат обобщени по следния начин:

1. Зад рицарите тамплиери е имало друг, таен орден, който ги е създал като свой военен и административен придатък. Съществувал под различни имена, този орден е известен най-вече като Братството на монасите от Сион.

2. Братството на монасите от Сион е ръководено от велики магистри, сред които фигурират имената на най-изявените личности в западноевропейската история и култура.

3. Макар в периода между 1307 и 1314 г. Орденът на тамплиерите да е разпуснат и унищожен, Братството на монасите от Сион не пострадва и продължава да съществува още векове наред въпреки междуособиците и боричканията на фракциите вътре в него. Действайки в сянка, зад кулисите, тъкмо този орден е в дъното на някои от най-повратните събития в историята на Западна Европа.

4. Братството на монасите от Сион съществува и до ден-днешен и продължава да оказва влияние, да играе решаваща роля в международните отношения на най-високо равнище, както и във вътрешните работи на някои европейски държави. Тъкмо този орден е в дъното на информацията, изтичаща малко по малко от 1956 г. насам.

5. Открито обявяваната цел на ордена е да възстанови династията на Меровингите и да върне потомците й на престола не само във Франция, но и в други европейски държави.

6. Реставрацията на династията на Меровингите е справедлива и оправдана от гледна точка и на закона, и на морала. Макар и Меровингите да са свалени от престола през VIII в., техните потомци са живи и сега. Те са преки наследници на Дагоберт II и сина му Сигеберт IV. Представители на династията сключват съюзи с други монарси, женят се за техни синове и дъщери, вследствие на което техни издънки са Годфрид Булонски, превзел през 1099 г. Йерусалим, и различни благороднически и кралски фамилии от миналото и настоящето: Бланшфор, Жизор, Сен Клер (Синклер в Англия), Монтескьо, Монпеза, Поер, Люизинян, Плантар и Хабсбургите-Лотарингите. Днес представителите на Меровингите с право претендират за законното си наследство.

Така нареченото Братство на монасите от Сион вероятно обяснява защо в свитъците, намерени от Беранже Сониер, откриваме думата „Сион“, а също странния подпис „P.S.“[7], появяващ се и в един от свитъците, и върху надгробната плоча на Мари дьо Бланшфор.

Въпреки това и ние като повечето хора се отнесохме скептично към тази теория, обясняваща историята с някаква конспирация, и доста от горните твърдения ни се сториха несъстоятелни, невероятни и абсурдни. Но не можехме да отхвърлим факта, че някой ги лансираше, и то съвсем сериозно, явно от позицията на силата. Верни или не, тези твърдения определено бяха свързани по някакъв начин със загадката, забулила Сониер и Рен Льошато.

Ето защо се заехме да проучим онова, което на шега наричахме „Документи на Братството“, и твърденията в тях. Направихме си труда да ги подложим на внимателно критично изследване и да се убедим дали в тях има истина. В началото го правехме едва ли не на шега, с циничен скептицизъм, напълно убедени, че тези смехотворни твърдения ще рухнат и при най-повърхностния анализ. Тогава още не си давахме сметка, че ще бъдем направо смаяни от своите открития.

[1] Descadeillas. Rennes et ses derniers seigneurs. ↑

[2] Descadeillas. Mythologie. De Sede. Le vrai dossier. ↑

[3] Paoli. Les dessous, p. 86. ↑

[4] Le Monde, 21.II.1967, 22.II.1967 Paris-Jour, N 2315, 21.II.1967. ↑

[5] Feugere, Saint-Maxent, Koker. Le serpent rouge, p. 4. ↑

[6] На френски „Notre Dame“, букв. нашата повелителка. — Бел.ред. ↑

[7] От „Prieure de Sion“ — Братство на монасите от Сион (фр). — Бел.ред. ↑

Втора част
Тайното общество

5. Орденът в сянка

Вече подозирахме, че зад рицарите тамплиери стоят неколцина души, ако не и цял „орден“, тоест твърдението, че Орденът на тамплиерите е създаден от Братството на монасите от Сион, ни се видя по-правдоподобно от другите твърдения в „Документите на Братството“, ето защо започнахме проучването именно с него.

Още през 1962 г. Братството от Сион се споменава бегло, сякаш мимоходом, между другото в една книга на Жерар дьо Сед. Първото подробно описание, на което се натъкнахме обаче, бе вместено върху една-единствена страница от „Тайните досиета“. Страницата започваше с цитат на Рьоне Грусе, един от най-големите капацитети на нашия век по кръстоносните походи, чийто монументален труд, излязъл през 30-те години на нашето столетие, е смятан за основополагащ дори от такъв утвърден историк като Стивън Рънсиман. В този цитат става дума за Балдуин I, по-малък брат на Годфрид Булонски, херцога на Лотарингия, превзел Светите места. След смъртта на Годфрид на престола се качва Балдуин I и официално става първият крал на Йерусалим. Рьоне Грусе смята, че по този начин Балдуин I е поставил началото на кралска династия, която, понеже „е основана на камъка на Сион[1], е равнопоставена“ на другите династии в Европа: Капетингите във Франция, Плантагенетите в Англия и Нормандия, Хохенщауфените и Хабсбургите, управлявали Германия и някогашната Свещена римска империя. Ала Балдуин и потомците му са избрани за крале, те не наследяват по кръвна линия престола. Защо тогава Грусе говори за „кралска династия“, водеща началото си от Балдуин I? Самият историк не дава отговор на този въпрос, нито обяснява защо династията „основана на камъка на Сион“, е „равнопоставена“ на най-прочутите европейски династии.

В „Тайните досиета“ цитатът на Грусе е следван от намек за тайнственото Братство на монасите от Сион, или Ордена от Сион, както явно е бил наричан по онова време. Според текста Орденът от Сион е основан от Годфрид Булонски през 1090 г., девет години преди превземането на Йерусалим, макар че съществуват други „Документи на Братството“, където е посочена различна дата — 1099 г. Пак според „Тайните досиета“ Балдуин, по-малкият брат на Годфрид, „дължи престола“ на ордена, чието седалище, или „щабквартира“, се намира в абатство „Сионската св. Богородица“ в Йерусалим или може би непосредствено до града, на Сион, прочутия „висок хълм“ южно от Йерусалим.

Прегледахме всички по-авторитетни трудове за кръстоносните походи, излезли през нашия век, в нито един от тях обаче не се споменаваше и думица за Ордена от Сион. Ето защо решихме да установим дали изобщо е съществувал такъв орден и дали наистина е притежавал властта да раздава кралски корони. Наложи се да преровим цяла планина архивни документи и устави. Търсехме не само недвусмислени доказателства за съществуването му, но и някаква следа, че той наистина е развивал дейност и е имал влияние. Помъчихме се да установим и дали е съществувало абатство с името „Сионската св. Богородица“.

„Високият хълм“ Сион се издига южно от Йерусалим. През 1099 г., когато градът е превзет от кръстоносците на Годфрид Булонски, на хълма са запазени развалините на стара византийска базилика, строена някъде през IV в. и носеща многозначителното име „Майката на всички църкви“. Според различни достигнали до нас хроники, устави и документи от онова време върху тези останки по изричната заповед на Годфрид Булонски е построено абатство. Сградата явно е била внушителна. През 1172 г. един летописец отбелязва, че абатството всъщност представлява укрепена крепост със свои стени, кули и бойници. Тъкмо тази постройка е наречена абатство „Сионската св. Богородица“.

То очевидно е било населявано от някого. Дали от независим „орден“, взел името си от абатството? Дали там наистина се е помещавал Орденът от Сион? Би било логично. Рицарите и монасите, настанили се в Църквата на Христовия гроб, която също е изградена по заповед на Годфрид, основават официален орден — Ордена на Христовия гроб. Същият принцип вероятно е приложен и спрямо обитателите на абатството на хълма Сион. Един от водещите специалисти по кръстоносните походи, писал през миналия век, отбелязва, че в абатството „живеят неколцина каноници августинци, натоварени да поддържат светилището под ръководството на своя абат. Те се наричат с двойно име: «Сионската св. Богородица» и «Свети дух».“[2] През 1698 г. друг историк е още по-категоричен: „По време на кръстоносните походи в Ерусалим има… рицари, прикрепени към абатство «Сионската св. Богородица» и наричащи се Рицари от ордена «Сионската св. Богородица».“[3]

В случай че тези потвърждения ви се струват недостатъчни, открихме и документи от онова време — оригинални, с печата и подписа на един или друг приор на абатство „Сионската св. Богородица“. Съхранил се е например устав, подписан от приор Арналдус и носещ датата 19 юли 1116 г.[4] Върху друг устав с дата 2 май 1125 г. името на Арналдус се появява редом с името на Хуго дьо Пайен, първия велик магистър на тамплиерите[5].

Дотук „Документите на Братството“ се оказаха достоверни и ние спокойно можехме да твърдим, че в началото на XII в. наистина е съществувал Орденът от Сион. Засега обаче не бяхме в състояние да установим дали той е бил основан по-рано, дали го е имало преди изграждането на абатството или обратното, бил е учреден едва след неговото построяване. Цистерианците например носят името на местността Цистерций, днес в департамент Сито във Франция. От друга страна обаче, францисканците и бенедиктинците — цитираме само два примера — носят имената на конкретни хора. Иначе казано, бяхме сигурни само, че в началото на XII в. вече е имало абатство, където се е помещавал орден със същото име, който не е изключено да е основан и по-рано.

Така поне загатват „Документите на Братството“, подкрепени, макар и доста мъгляво, от някои други исторически свидетелства. Знае се, че през 1070 г., двайсет и девет години преди Първия кръстоносен поход, неколцина монаси отиват от Калабрия в Южна Италия в Арденската гора, владение на Годфрид Булонски[6]. Според Жерар дьо Сед техен водач е някой си Урсус, име, непрекъснато свързвано в „Документите на Братството“ с династията на Меровингите. След като пристигат в Ардените, монасите от Калабрия си спечелват покровителството на Матилда Тосканска, херцогиня на Лотарингия и леля на Годфрид Булонски, която всъщност го е отгледала. От нея монасите получават малко земя край Орвал, недалеч от Стене, където преди около пет века е убит Дагоберт II. Специално за тях е построено абатство. Въпреки това монасите не се задържат дълго в Орвал: през 1108 г. изчезват сякаш вдън земя. Според преданието са се върнали в Калабрия. През 1131 г. Орвал вече е във феодалните владения на св. Бернар.

Ала преди да напуснат Орвал, калабрийските монаси явно са оставили своята диря в западноевропейската история. Най-малкото според Жерар дьо Сед сред тях е и човекът, станал известен по-късно като Петър Пустинника. Стига този факт да отговаря на истината, той е твърде съществен, тъй като Петър Пустинника често е смятан за личен наставник на Годфрид Булонски[7]. Той се прославя не само с това. През 1095 г. наред с папа Урбан II Петър се прочува в целия християнски свят с пламенните си проповеди за необходимостта от кръстоносен поход, за свещена война, с която християните да си възвърнат от неверниците мюсюлмани Божи гроб и Светите места. Днес Петър Пустинника е смятан за един от основните инициатори на кръстоносните походи.

Покрай намеците в „Документите на Братството“ започнахме да се питаме дали има някаква недоизяснена връзка между монасите от Орвал, Петър Пустинника и Ордена от Сион. По всичко личеше, че монасите от Орвал не са какви да е поклонници. Тъкмо обратното, от това, че са пристигнали заедно от Калабрия в Ардените и после пак заедно са изчезнали, се вижда, че маршрутът им е предварително обмислен и организиран, че те вероятно имат някъде постоянно седалище. А в случай че с тях наистина е бил и Петър Пустинника, проповедите му за кръстоносен поход може и да са проява не на сляп фанатизъм, а на добре премислена политика. Нещо повече, ако той е бил и личен наставник на Годфрид, вероятно е допринесъл ученикът му да поеме към Светите места. А след като изчезват от Орвал, монасите може да са тръгнали не към Калабрия, а към Йерусалим, и да са се установили в абатство „Сионската св. Богородица“.

Това, разбира се, бе само наша работна хипотеза, неподкрепена с документи. Не след дълго обаче отново се натъкнахме на откъслечни факти, които я потвърждаваха. Когато се отправя към Светите места, Годфрид Булонски е придружаван от неколцина души с неустановена самоличност, изпълнявали ролята на съветници и организатори, нещо като днешните генерални щабове. Ала войската на Годфрид не е единствената християнска армия, тръгнала към Палестина. Освен нея натам се отправят най-малкото още три други войски, оглавявани от прочути и влиятелни западноевропейски владетели. Ако кръстоносният поход се увенчае с успех, ако Йерусалим падне и там бъде основано кралство, всеки от четиримата би могъл да претендира за престола. И въпреки това Годфрид сякаш знае предварително, че тъкмо той ще се възкачи на трона, понеже единствен измежду европейските феодали се отказва от своите владения, разпродава цялото си имущество и дава да се разбере, че до края на дните си ще бъде владетел на Светите места.

През 1099 г., веднага след превземането на Йерусалим неколцина души свикват таен съвет. И до ден-днешен историците не са установили кой точно е присъствал на него, макар и седемдесет и пет години по-късно Вилхелм Тирски да пише, че сред тях се откроява „един калабрийски епископ“[8]. Едно обаче е ясно: съветът е свикан, за да избере крал на Йерусалим. Въпреки нескритите апетити, които проявява към короната Реймон, граф на Тулуза, тайнствените и явно влиятелни участници в съвета бързо я дават на Годфрид Булонски. С неприсъща за него скромност той отказва престола, за да се задоволи само с титлата „Защитник на Христовия гроб“. С други думи, става крал във всичко освен по име. Но когато през 1100 г. умира, брат му Балдуин не се колебае да поправи грешката и да се провъзгласи и за крал.

Дали на този обвит в загадъчност съвет, избрал Годфрид за крал на Йерусалим, не са присъствали тайнствените монаси от Орвал, включително и Петър Пустинника, който по това време е в Светите места и се радва на значително влияние? И дали той не се е провел в абатството на Сион? Накъсо, възможно ли е монасите от Орвал, участниците в съвета, избрал Годфрид за крал, и обитателите на абатство „Сионската св. Богородица“ да са едни и същи хора? Не можем да го докажем, не бива обаче и да го отхвърляме с лека ръка. Но докажем ли го, това ще означава, че Орденът от Сион е притежавал огромна власт, включително и властта да раздава престоли.

Загадката около основаването на Ордена на тамплиерите

По-нататък в „Тайните досиета“ става дума за Ордена на тамплиерите. Изброени са неговите основатели: „Хуго дьо Пайен, епископ на Сент Омер, и Хуго, граф на Шампания, наред с неколцина членове на Ордена от Сион, Андре дьо Монбар, Аршамбо дьо Сент Анян, Нивар дьо Мондидие, Гондьомар и Росал“[9].

Вече знаехме имената на Хуго дьо Пайен и Андре дьо Монбар, чичо на св. Бернар. Бяхме чували и за Хуго, граф на Шампания, подарил земята, на която е построено абатството на св. Бернар в Клерво, станал през 1124 г. тамплиер (тоест положил клетва за вярност към своя васал!) и получил от епископа на Шартр писмото, цитирано в глава трета. Ала макар и да знаехме, че графът на Шампания е свързан с тамплиерите, никога не се бяхме натъквали на сведения, че той е и сред основателите на ордена. В „Тайните досиета“ е посочен именно като такъв. А Андре дьо Монбар, загадъчният чичо на св. Бернар, е изброен и сред членовете на Ордена от Сион, тоест на друг орден, основан преди Ордена на тамплиерите и изиграл съществена роля в неговото създаване.

Това обаче не е всичко. В „Тайните досиета“ се казва, че през март 1117 г. Балдуин I, който „дължи престола на Сион“, е „принуден“ да санкционира създаването на орден на тамплиерите и в „Св. Леонар“ в Акра. След като се поразровихме, установихме, че по онова време „Св. Леонар“ в Акра е владение на Ордена от Сион. Не проумявахме обаче защо Балдуин е трябвало да бъде „принуждаван“ да санкционира създаването на ордена. В буквален превод френският глагол означава „да накараш със сила, с натиск някого да свърши нещо“. А от „Тайните досиета“ се подразбира, че натискът е оказан именно от Ордена от Сион, на който Балдуин „дължи престола“. В такъв случай Орденът от Сион е бил мощна влиятелна организация в състояние не само да раздава престоли, но и да принуждава един крал да изпълнява нарежданията й.

Ако Орденът от Сион наистина е избрал Годфрид Булонски за крал на Йерусалимското кралство, значи по-малкият му брат е „дължал престола си“ на влиянието на тази военно-монашеска организация. Нещо повече, както вече бяхме установили, съществуват неоспорими доказателства, че Орденът на тамплиерите е съществувал най-малкото в зачатъчна форма цели четири години преди 1118 г., когато се смята, че е основан. През 1117 г. Балдуин вече е болен и се очаква да умре всеки момент. Ето защо не е изключено Орденът на тамплиерите да е действал, макар и неофициално, много преди 1118 г., например като военен или административен придатък на Ордена от Сион, чието седалище е в укрепеното абатство. Възможно е и на смъртния си одър крал Балдуин да е бил принуден от болестта, от Ордена от Сион или и от двете да узакони тамплиерите, да одобри устава им и да оповести официално учредяването на ордена.

Докато проучвахме историята на тамплиерите, вече се бяхме натъкнали на плетеница от сложни, обгърнати в тайна и предизвикателни връзки, на загадъчните следи от някакъв амбициозен замисъл. Въз основа на това си позволихме да направим една плаха хипотеза. Не знаехме доколко основателна е тя, но откривахме нови и нови доказателства, че такъв замисъл наистина е съществувал. Обединихме отделните му части по следния начин:

1. В края на XI в. от Калабрия в Ардените идват неколцина тайнствени монаси, посрещнати радушно и покровителствани от лелята на Годфрид Булонски, която им дава и земя в Орвал.

2. Едип от тези монаси по всяка вероятност е личен наставник на Годфрид и инициатор на Първия кръстоносен поход.

3. Някъде преди 1108 г. монасите напускат Орвал и изчезват сякаш вдън земя. Макар и да не са се запазили сведения накъде са поели, не е изключено да са тръгнали към Йерусалим. Натам при всички положения се отправя Петър Пустинника и ако той наистина е бил сред монасите в Орвал, другите братя сигурно са го последвали.

4. През 1099 г. Йерусалим пада и Годфрид е предложен за негов крал на таен съвет, председателстван от човек, който подобно на монасите от Орвал е родом от Калабрия.

5. По нареждане на Годфрид на хълма Сион е построено абатство, подслонило орден със същото име — орден, в който може би членуват хората, предложили на Годфрид престола.

6. През 1114 г. рицарите тамплиери вече действат вероятно като военна организация към Ордена от Сион. Като самостоятелен орден обаче те съществуват официално чак от 1117 г., а създаването му е обявено едва година по-късно.

7. През 1115 г. св. Бернар, член на почти разорения Цистериански орден, се утвърждава като един от най-изявените защитници на християнството. Крайно бедният Орден на цистерианците бързо се превръща в една от най-мощните, влиятелни и богати институции в Европа.

8. През 1131 г. св. Бернар получава абатството в Орвал, опразнено няколко години по-рано от калабрийските монаси. Орвал става владение на цистерианците.

9. Тези събития сякаш са направлявани от хора, чиято самоличност не е известна: те ту се появяват на сцената, ту отново се оттеглят в сянка, ала неизменно тласкат нещата в желаната от тях неясна посока. Така например графът на Шампания дарява на св. Бернар земята, на която е построено абатството в Клерво, премества замъка си в Троа, където по-късно са написани някои от рицарските романи за Свещения Граал, а през 1114 г. решава да стане член на Ордена на тамплиерите, чийто пръв велик магистър според историческите сведения е неговият васал Хуго дьо Пайен.

10. Андре дьо Монбар, чичо на св. Бернар и според някои сведения член на Ордена от Сион, основава заедно с Хуго дьо Пайен Ордена на тамплиерите. Малко след това двамата му братя отиват в абатството на св. Бернар в Клерво.

11. Св. Бернар ентусиазирано отстоява каузата на тамплиерите, допринася римокатолическата църква да ги признае официално и помага при написването на устава им, който по същество е заимстван от устава на цистерианците, ордена, в който членува самият св. Бернар.

12. През периода 1115–1140 г. и цистерианците, и тамплиерите натрупват огромни суми и имоти и забогатяват.

Отново бяхме изправени пред въпроса, дали тези сложни преплетени връзки са изцяло плод на съвпадението. Дали имахме пред себе си по принцип несвързани един с друг хора и събития, които „по една случайност“ от време на време са се срещали и застъпвали? Или се бяхме натъкнали на нещо, което изобщо не е плод на съвпадението и случайността? На замисъл, разработен и осъществяван от определени хора? Например от Ордена от Сион?

Дали този орден наистина е стоял зад св. Бернар и рицарите тамплиери? И дали св. Бернар и тамплиерите не са прокарвали някаква добре премислена политика?

Луи VII и Братството на монасите от Сион

В „Документите на Братството“ не се споменава нищо за дейността на Ордена от Сион между 1118 г., когато официално е основан Орденът на тамплиерите, и 1152 г. През този период седалището на ордена явно пак е било в Светите места, в абатството край Йерусалим. Според някои сведения след Втория кръстоносен поход Луи VII се прибира във Франция заедно с деветдесет и петима членове на ордена. Никъде обаче не се споменава като какви са го придружавали, нито защо той е проявил към тях такава щедрост. Но ако Орденът от Сион наистина е силата, стояща зад тамплиерите, всичко е ясно: Луи VII е задлъжнял към тях и финансово, и за военната подкрепа. При всички положения през 1152 г. Орденът от Сион, създаден преди половин столетие от Годфрид Булонски, отново стъпва на френска земя. Според „Документите на Братството“ шейсет и двама негови членове се настаняват в големия приорат „Св. Самсон“ край Орлеан, подарен им лично от краля. Седмина се присъединяват към тамплиерите. А двайсет и шестима — две групи от по тринайсет души, влизат в малкия приорат „Мон Сион“, разположен в Сен Жан Льоблан в покрайнините на Орлеан[10].

В стремежа си да проверим доколко достоверни са тези твърдения най-неочаквано открихме безценни документи: и досега са се запазили указите, с които Луи VII предоставя на Ордена от Сион двете абатства край Орлеан. Те са цитирани в множество източници, а оригиналите им са в архивите на Орлеан. Пак там открихме була от 1178 г., с която папа Александър III узаконява имотите на Ордена от Сион. От тях личи колко богат, мощен и влиятелен е бил орденът. Владенията му включват къщи и обширни територии в Пикардия, Франция (в това число и „Св. Самсон“ край Орлеан), Ломбардия, Сицилия, Испания, Калабрия, както и естествено в Светите места, където в Акра се намира „Св. Леонар“. Всъщност до Втората световна война в архивите на Орлеан[11] е имало най-малко двайсет указа, в които изрично се споменава Орденът от Сион. През 1940 г., по време на бомбардировките на града, всички те освен три са изгубени.

„Отсичането на бряста“ в Жизор

Ако се вярва на „Документите на Братството“, 1188 г. е вододелна и за Ордена от Сион, и за рицарите тамплиери. Преди година, през 1187-а, Йерусалим е превзет от сарацините главно по вина на великия магистър на тамплиерите Жерар дьо Ридфор, проявил припряност и некадърност. „Тайните досиета“ се изказват за него много по-сурово. В тях се говори не за припряност и некадърност, а за „предателство“, една наистина твърде силна дума. Не се обяснява обаче в какво се е състояло това предателство. Но резултатът е, че „посветените“ в Ордена от Сион се връщат до един във Франция, вероятно в Орлеан. По принцип в твърдението има логика. Щом сарацините са превзели Йерусалим, значи е паднал и хълм Сион. Останали без седалище в Светите места, монасите от абатството естествено търсят убежище във Франция, където орденът вече разполага с приорат.

Събитията от 1187 г.: „предателството“ на Жерар дьо Ридфор и падането на Йерусалим, явно ускоряват съдбовния разкол между Ордена от Сион и Ордена на тамплиерите. Не е съвсем ясно какво точно се е случило, ала според „Тайните досиета“ следващата година бележи рязък поврат в дейността на двата ордена. Те официално се разделят през 1188 г. Орденът от Сион, създал рицарите тамплиери, бърза да се отърве от своите прочути протежета. С други думи, „родителят“ се отказва официално от „рожбата“ си. Според някои източници разривът е ознаменуван със специален обред или церемония. В „Тайните досиета“ и други „Документи на Братството“ за нея се говори като за „отсичането на бряста“ в Жизор.

Сведенията са мъгляви и двусмислени, но и историците, и преданията потвърждават, че през 1188 г. в Жизор става нещо изключително странно, по време на което е отсечен и един бряст. Във владенията около крепостта има ливада, наречена Свещеното поле. Ако се вярва на средновековните летописци, мястото е смятано за свещено още от предхристиянско време, а през XII в. на него многократно са се срещали кралете на Англия и Франция. Насред Свещеното поле се извисява стар бряст. През 1188 г. при поредната среща между краля на Англия Хенри II и краля на Франция Филип II брястът, кой знае защо, се превръща в предмет на ожесточен, дори кървав спор.

Според един от източниците на цялото поле само под този бряст има сянка. Някои твърдят, че дървото е на повече от осем столетия и дънерът му е толкова дебел, че за да го обхванат, деветима души трябва да се уловят за ръце. Хенри II и свитата му, дошли по-рано, се скриват под неговата сянка и оставят френския монарх на безмилостния пек. На третия ден от преговорите нервите на французите не издържат, те започват да подмятат обидни думи на стражата и някой от уелсците, наемници при Хенри II, опъва лъка. Напечените от слънцето французи само това и чакат: хвърлят се срещу англичаните, които превъзхождат многократно по численост. Англичаните се укриват в крепостта Жизор, докато французите отсичат в яда си бряста, Филип II моментално се връща в Париж, като заявява, че не е дошъл в Жизор да се прави на секач.

Тази история се откроява с обичайните за средновековието простота и приказни елементи и се ограничава с повърхностно описание на случката, без да засяга открито нещо много по-съществено: подбудите и причините за нея. Само по себе си преданието изглежда абсурдно — а може би и апокрифно, както, да речем легендите, забулили основаването на Ордена на жартиерата. И все пак тази версия е потвърдена, макар и бегло, и в други източници.

Според други исторически сведения Филип е известил Хенри, че смята да отсече бряста. В отговор Хенри заздравява дънера с метални обръчи. След ден французите грабват оръжието и образуват фаланга от пет ескадрона, всеки предвождан от знатен феодал на кралството. Придружавана от секачи и носачи, войската се отправя към бряста. Според преданието се разразява кървава битка, в която участва и Ричард Лъвското сърце, най-големият син на Хенри и негов наследник на престола, опитал се да защити с доста жертви дървото. Французите обаче имат надмощие и привечер отсичат бряста.

Във втората версия се говори за нещо повече от дребна свада и незначителна схватка: за бойни действия, в които участва значителна по численост войска и в които явно загиват мнозина. Ала в нито една от биографиите на Ричард Лъвското сърце не се споменава такава битка, камо ли причините за нея.

И в този случай обаче „Документите на Братството“ бяха потвърдени и от писмени исторически данни, и от устната традиция ако не в друго, най-малкото в това, че през 1188 г. в Жизор наистина е избухнала странна караница, приключила с отсичането на бряста. Няма други факти, че рицарите тамплиери или Орденът от Сион са свързани със случая. Същевременно обаче наличните сведения за събитието са прекалено смътни, прекалено оскъдни, неразбираеми и противоречиви, че да бъдат смятани за окончателни. Никак не е изключено да са присъствали и тамплиери: Ричард Лъвското сърце често е придружаван от членове на ордена, нещо повече, преди трийсет години Жизор става владение на тамплиерите.

Въз основа на историческите сведения можем да твърдим, че е твърде вероятно отсичането на бряста да е било свързано и с още нещо, за което не се споменава в запазилите се документи. И наистина, в тях случката е описана толкова необичайно, че нищо чудно да е пропуснато и недогледано нещо, някакъв факт, предаден в съхранилите се разкази като алегория, многозначителна, но и прикриваща събитие с много по-голямо историческо значение.

Ормус

Според „Документите на Братството“ от 1188 г. тамплиерите са независими, вече не са под опеката на Ордена от Сион, нито пък са негов военен и административен придатък. След 1188 г. те официално имат право да отстояват свои цели, да провеждат своя политика, нещо, което продължава още век и малко, до злополучния край на ордена през 1307 г. Същевременно Орденът от Сион претърпява съществени промени като административна структура.

До 1188 г. двата ордена имат един и същи велик магистър. Така например Хуго дьо Пайен и Бертран дьо Бланшфор ръководят едновременно и двете институции. Но от 1188 г. нататък, тоест след „отсичането на бряста“, Орденът от Сион започва да излъчва свой велик магистър, който не е свързан с тамплиерите. Според „Документите на Братството“ първият му велик магистър е Жан дьо Жизор.

Пак според тях през 1188 г. Орденът от Сион се преименува в „Братство на монасите от Сион“, както е известен и до днес, и приема и нещо като под име: странното „Ормус“. използвано според сведенията до 1306 г., година преди арестуването на тамплиерите във Франция. Знакът на „Ормус“ изглежда така Знак, а самото име съдържа нещо като акростих и анаграма, обединяващи ключови думи и символи. На френски „ours“ значи мечка, което на латински звучи като „Ursus“, а както се разбра по-късно, прозвището „Урсус“ е свързано с Дагоберт II и династията на Меровингите. На френски „orme“ ще рече бряст, а „or“ означава злато. Колкото до „M“, което в знака обрамчва другите букви, то освен буквата „M“ е и астрологичният знак на Дева, който на езика на средновековната иконография обозначава Дева Мария.

Никъде не открихме да се споменава за средновековен орден или институция с името „Ормус“. В този случай не намерихме нищо съществено, което да доказва пряко или косвено, че твърдението в „Тайните досиета“ е достоверно. От друга страна, „Ормус“ все пак присъства в два други, коренно различни контекста: в учението на Зороастър и в трактатите на гностиците, където е синоним на светлото начало. Появява се отново и в родословията на знатни родове, от които в края на XVIII в. франкмасоните претендират, че водят началото си. Според тях Ормус е египетски мъдрец и мистик от Александрия, привърженик на гностицизма, живял в началото на нашата ера. През 46 г. Ормус и шестима негови последователи приемат една от разновидностите на християнството и са покръстени от ученик на Исус — св. Марко, за да положат началото на нова секта и орден, обединили идеите на ранното християнство с учението на други, още по-стари мистични школи. Доколкото знаем, това предание няма историческо потвърждение. Същевременно обаче звучи достоверно. През I в. Александрия е средище на мистицизма, в града процъфтяват различни религиозни учения: юдаизъм, маздеизъм, питагореизъм, неоплатонизъм, херметизъм, чиито идеи се преплитат с възгледите, характерни за много други философски течения. Тук работят привърженици на какви ли не школи и нищо чудно, че един от тях е приел име, олицетворяващо светлото начало.

Според масоните през 46 г. Ормус определя и отличителния знак на новоучредения „орден от посветени“: червен или розов кръст. Знаем, че след време червеният кръст се превръща в символ на рицарите тамплиери, ала текстът на „Тайните досиета“ и на други „Документи на Братството“ ни внушава недвусмислено и друго: че тъкмо Ормус е основоположник на Розата и Кръста, или на розенкройцерите. През 1188 г. Братството на монасите от Сион приемат освен Ормус и трето име и започват да се наричат Орден на Розата и Кръста „Веритас“.

Тук вече ни се стори, че сме се натъкнали на нещо твърде съмнително и че изобщо не можем да се осланяме на „Документите на Братството“. Познавахме претенциите на съвременните „розенкройцери“ от Калифорния и на други подобни организации, които твърдят, че водят началото си още от забулената в мъгла древност и че сред членовете им са най-великите хора на всички времена. Точно толкова подозрителен ни се видя този „Орден на Кръста и Розата“, датиращ чак от 1188 г.

Франсис Йейтс е доказала недвусмислено, че не съществуват факти, които да потвърждават, че розенкройцери (поне с това име) е имало преди началото на XVII в., в най-лошия случай преди последните години на XVI в.[12] Митът, забулил прочутия орден, датира някъде от 1605 г. и се разпространява едно десетилетие по-късно, когато съответно през 1614, 1615 и 1616 г. излизат три сензационни трактата. Според тях съществувало тайно братство, или общество на „посветени“ мистици, основано от някой си Кристиан Розенкройц, роден през 1378 г. и починал на преклонната възраст 106 години през 1484 г. Днес вече се знае почти със сигурност, че и Кристиан Розенкройц, и неговото братство са измислени по причина, неизяснена и досега, но явно свързана по един или друг начин с политиката от онова време. Нещо повече, знае се и кой е авторът на един от тези трактати, на прословутия „Химически брак“, приписван на Кристиан Розенкройц и появил се през 1616 г. Това е Йохан Валентин Андрея, германски писател и теолог, живял във Вюртемберг и признал, че е написал „Химическият брак“ на шега, като „комедия“ в Дантевия или Балзаковия смисъл на думата. Логично е да предположим, че пак Андрея или някой от сподвижниците му е съчинил и другите трактати на „розенкройцерите“ и така е положил началото на „розенкройцерството“, каквото го знаем днес.

Ако обаче „Документите на Братството“ са точни, се налага да преосмислим историята на ордена и да възприемем основаването му като нещо повече от шега, датираща от XVII в., да погледнем на розенкройцерите като на тайна, реално съществувала организация, като на братство или общество, действало иззад кулисите. Не е задължително да се е занимавало само и единствено с мистика. Твърде вероятно е в основата си да е било предимно политическо. Ала в такъв случай орденът е съществувал цели 425 години, преди някой да узнае името му, и близо две столетия, преди да се роди човекът, който според преданието го е основал.

За пореден път не открихме доказателства в подкрепа на това предположение. От незапомнени времена розата е мистичен символ, радвал се на особена популярност през средновековието — например в нашумелия в ония години „Роман за розата“ от Жан дьо Мьон или в Дантевия „Рай“. Традиционен символ, и то не само в герба на рицарите тамплиери, е и червеният кръст. По-късно той е преобразуван в Кръста на св. Георги и става герб и на Ордена на жартиерата, създаден близо трийсет години след разпускането на Ордена на тамплиерите. Ала въпреки че розата и кръстът се срещат често в тогавашната символика, няма доказателства да е съществувал такъв орден или институция, камо ли тайно общество.

От друга страна обаче Франсис Йейтс смята, че много преди „розенкройцерите“ от XVII в. е имало тайни общества, които ако не по име, то по политически и философски убеждения наистина са били розенкройцерски[13]. В разговор с един от нашите сътрудници изследователката определя Леонардо да Винчи като „розенкройцер“, използвайки термина като метафора, с която да характеризира ценностната система и възгледите на художника.

И не само това. През 1629 г., когато интересът към розенкройцерите в Европа достига връхната си точка, някой си Робер Дьонио, кюре в Жизор, пише пространна история на Жизор и на неговите владетели. В ръкописа си Дьонио заявява недвусмислено, че Орденът на Розата и Кръста е основан през 1188 г. от Жан дьо Жизор. С други думи, черно на бяло съществува потвърждение на сведенията, изложени в „Документите на Братството“. Вярно, Дьонио пише своята история близо четири и половина столетия след събитието. Въпреки това ръкописът му е изключително важно доказателство, още повече че идва не от другаде, а именно от Жизор[14].

И все пак разполагахме не с факти, а само с твърдения. Дотук обаче „Документите на Братството“ се бяха оказали във всяко отношение учудващо точни. С други думи, щеше да е прибързано да ги отхвърлим с лека ръка. Не бяхме готови да ги приемем и за чиста монета. Ала се чувствахме длъжни да проверим фактите, изнесени в тях.

Приоратът в Орлеан

Освен помпозни твърдения „Документите на Братството“ съдържаха и информация от съвсем различен характер, подробности, които бяха толкова несъществени и общоизвестни, че значението им ни се изплъзваше. В същото време тази информация бе толкова маловажна, че просто нямаше начин да не е достоверна: не виждахме защо някой ще седне да си съчинява или да скалъпва такива дребни детайли, автентичността на повечето от които можеше да бъде проверена.

Така например в „Документите на Братството“ се твърди, че Жирар, абат на „малкия приорат“ в Орлеан от 1239 до 1244 г., е подарил в Акра земя на рицарите от Тевтонския орден. Не е ясно защо този факт се споменава, той обаче може да бъде лесно проверен. Документът по прехвърлянето се е запазил — на него стоят датата 1239 г. и подписът на Жирар.

Натъкнахме се на подобна, макар и по-мъглява информация и за друг абат — Адам, оглавявал „малкия приорат“ в Орлеан през 1281 г. Според „Документите на Братството“ през тази година Адам преотстъпва малко земя край Орвал на монасите, живеещи в тамошното абатство — цистерианците, нанесли се в манастира преди век и половина, когато ги покровителства св. Бернар. Не открихме документите по прехвърлянето, то обаче сигурно е било извършено — запазили са се писмени сведения, свидетелстващи, че са извършвани множество прехвърляния на имоти от подобно естество. Интересното в случая, разбира се, е, че се споменава Орвал, име, което вече бяхме срещали по време на проучването си. И още нещо, въпросната земя явно е била от особено значение, понеже според „Документите на Братството“ с дарението Адам си навлякъл омразата на монасите от Сион, които стигат дотам да го махнат от поста му. Според „Тайните досиета“ Адам се оттегля в присъствието на Тома дьо Сенвил, велик магистър на Ордена на св. Лазар, и незабавно се отправя към Акра. Когато градът е превзет от сарацините, той е принуден да го напусне и през 1291 г. умира в Сицилия.

И в този случай не намерихме документа, с който Адам се е оттеглил от поста си. Но Тома дьо Сенвил е велик магистър на Ордена на св. Лазар през 1281 г., седалището на ордена е в близост до Орлеан и абатството, напуснато от Адам. Със сигурност се знае, че оттам той заминава в Акра, където пише две възвания и две писма, първите от август 1281 г.[15] вторите — от март 1289 г.[16]

„Главата“ на тамплиерите

Ако се вярва на „Документите на Братството“, монасите от Сион не са преки наследници или продължители на Ордена на тамплиерите, обратното, в документа се набляга изрично, че разривът между двата ордена настъпва през 1188 г. заради „отсичането на бряста“. Въпреки това обаче те продължават да поддържат връзка и „през 1307 г. Гийом дьо Жизор получава от Ордена на тамплиерите златната глава, Caput LVIII Знак“[17].

Докато се запознавахме с историята на тамплиерите, вече бяхме срещали тази загадъчна глава. Но пак ни се видя съмнително тя да е свързана със Сион и с явно влиятелните владетели на Жизор: пак останахме с впечатлението, че в „Документите на Братството“ някой се е поувлякъл в намеците. Тъкмо в този момент обаче открихме едни от най-солидните и интересни потвърждения. Според официалните протоколи на Инквизицията:

След арестите се оказа, че пазител и администратор на имуществото в парижкия храм е един човек на краля, някой си Гийом Пидоа. На 11 май 1308 г. Пидоа заяви пред инквизиторите, че когато рицарите тамплиери са били взети под стража, той заедно със своя колега Гийом дьо Жизор и някой си Рейние Бурдон са получили заповед да представят пред Инквизицията всички фигури от метал или дърво, които намерят. Сред имуществото на храма те открили голяма глава от позлатено сребро… изобразяваща жена, която на 11 май Гийом представи пред Инквизицията. Главата бе с табелка „CAPUT LVIIIm“.[18]

Главата продължаваше да ни озадачава, ала контекстът, в който се споменаваше Гийом дьо Жизор, ни озадачи още повече. Изрично се подчертаваше, че той е колега на Гийом Пидоа, един от приближените на крал Филип Хубави. С други думи, подобно на краля, и Гийом дьо Жизор е бил враждебно настроен спрямо тамплиерите и е участвал в погрома срещу тях. Според „Документите на Братството“ обаче пак по това време той е и велик магистър на Братството на монасите от Сион. Означава ли това, че Братството е подкрепяло Филип Хубави в действията му срещу тамплиерите и дори му е помагало? Сред „Документите на Братството“ има и такива, в които се намеква, че става дума точно за това — че по един или друг начин Сион е дал съгласието си за разтурването на ордена на своите непослушни протежета и дори се с нагърбил с това разтурване. Същевременно обаче от други документи личи, че в последните дни на ордена Сион е закрилял поне някои тамплиери. В такъв случай Гийом дьо Жизор явно е бил нещо като „двоен агент“. Може би точно той има пръст в „изтичането“ на информация за намеренията на краля, благодарение на което тамплиерите са предупредени. Ако и след формалното разделяне от 1188 г. Сион всъщност е продължил да упражнява таен контрол върху дейността на тамплиерите, то Гийом дьо Жизор вероятно е донякъде съпричастен към внимателно обмисленото унищожаване на документите на ордена, както и към необяснимото изчезване на неговите съкровища.

Великите магистри на тамплиерите

Освен откъслечните данни, изложени по-горе, „Тайните досиета“ съдържат и три списъка с имена. Първият е пределно ясен, най-скучен и еднозначен — той съдържа просто имената на абатите, ръководили от 1152 до 1281 г. имотите на Сион в Палестина. Нашето проучване потвърди достоверността му: той е цитиран и другаде, в достъпни и неопровержими източници[19]. Списъците в тях съвпадат със списъка в „Тайните досиета“ освен в това, че липсват две имена. В този случай „Документите на Братството“ не само се покриват с историческите сведения, които могат да бъдат проверени, но са и по-точни и запълват някои пропуски.

Във втория списък от „Тайните досиета“ са изброени великите магистри на рицарите тамплиери от 1118 до 1190 г., тоест от официалното основаване на ордена до „отсичането на бряста“ в Жизор, когато той се отделя от Сион. На пръв поглед в него няма нищо необичайно. Когато обаче го сравнихме с други списъци, например със списъците, цитирани от утвърдени историци, изследващи тамплиерите, веднага ни направи впечатление, че има някои несъответствия.

Според всички други списъци от 1118 до 1190 г. е имало десетима велики магистри. Според „Тайните досиета“ те са само осем. В повечето други списъци Андре дьо Монбар, чичо на св. Бернар, е не само основател на ордена, но и негов велик магистър от 1153 до 1156 г. Ако се вярва обаче на „Тайните досиета“, той никога не е бил велик магистър и е продължил както през целия си живот да действа иззад кулисите. Според повечето други списъци Бертран дьо Бланшфор е шести поред велик магистър от 1156 г., непосредствено след Андре дьо Монбар. Докато в „Тайни досиета“ е отбелязано, че е не шести, а четвърти велик магистър и е станал такъв през 1153 г. Натъкнахме се и на други несъответствия и противоречия и се чудехме дали да ги възприемаме сериозно и как да ги тълкуваме. Списъкът в „Тайните досиета“ не се покриваше със списъците, съставени от утвърдените историци, означаваше ли това, че той е неточен?

Трябва да подчертаем, че няма официален, окончателен списък на великите магистри на тамплиерите. Документацията на самите тамплиери е била унищожена или се е загубила, а най-ранният запазил се списък на великите магистри на ордена е от 1342 г., трийсет години след неговото разпускане и 225 години след създаването му. Тоест, историците, заели се да съставят списъци на великите магистри, се осланят на писмените сведения от епохата, например на онова, което някой е написал през 1170 г. и в което мимоходом е намекнал, че еди-кой си е бил „магистър“ или „велик магистър“ на тамплиерите. Подобна информация може да бъде намерена и в документи и укази от онова време, в които наред с името си високопоставените тамплиери са слагали и своята титла. Ето защо няма нищо странно, че цари доста голяма бъркотия в датите и последователността на великите магистри и различните автори се разминават понякога драстично.

Въпреки това има някои твърде важни подробности — например посочените по-горе, в които „Документите на Братството“ се различават значително от всички други източници и които не можехме да подминем току-така. Доколкото ни позволяваха силите, бяхме длъжни да установим дали списъкът в „Тайните досиета“ е плод на немарливост и незнание или обратното, дали тъкмо той е меродавният, понеже се осланя на черпена „отвътре“ информация, до която историците нямат достъп. Ако Орденът от Сион наистина е създал рицарите тамплиери и ако той (или поне документацията му) съществува и днес, можехме да се надяваме, че ще намерим подробности, които не са посочени никъде другаде.

Повечето несъответствия между списъците в „Тайните досиета“ и в другите източници имат своето обяснение. Тук не си струва да се спираме на всяко от тях и да го тълкуваме. Един пример ще е достатъчен, за да покажем как и защо са се появили тези несъответствия. Освен велик магистър орденът е имал и множество областни магистри — магистър за Англия, за Нормандия, за Аквитания, за всички територии, където са се простирали владенията му. Имал е и магистър за цяла Европа, както, по всичко личи, и магистър за флотата. В документите и указите тези местни или областни магистри неизменно са се подписвали с „Magister Templi“, тоест „магистър на тамплиерите“. В повечето случаи и великият магистър — било от скромност, било от небрежност, безразличие или просто от нехайство, също се подписва само с „Magister Templi“. С други думи, Андре дьо Монбар, областен магистър на Йерусалим, е подписвал указите например със същата титла, както великия магистър Бертран дьо Бланшфор.

Както се убеждаваме, не е трудно някой историк, който се осланя само на един-два указа, без да съпоставя източниците, да се заблуди какъв точно е бил в ордена Андре дьо Монбар. Точно такава грешка е допусната в доста списъци на великите магистри на тамплиерите, в които е включен и Еврар де Бар. Но според устава на ордена великият магистър е избиран на общ съвет в Йерусалим и живее там. Ние установихме, че Еврар де Бар е областен магистър, избран и живял във Франция и посетил Светите места много по-късно. Въз основа на това преспокойно може да бъде зачеркнат от списъка на великите магистри — както всъщност е в „Тайните досиета“. Именно в тези чисто научни тънкости авторите на „Тайните досиета“ бяха проявили изключителна прилежност и точност и това ни наведе на мисълта, че е невъзможно досиетата да са били скалъпени по-късно.

Повече от година проучвахме и сравнявахме различните списъци на великите магистри на тамплиерите. Прегледахме всички трудове за тамплиерите на английски, френски и немски, сетне проверихме и източниците. Не подминахме и писмените паметници от онова време, например летописите на Вилхелм Тирски и на други негови съвременници. Запознахме се с всички документи на ордена, до които успяхме да се доберем, поискахме пълна информация и за указите, които знаехме, че са се запазили, но до които нямахме достъп. Сравнихме подписите и титлите върху множество възвания, укази и актове на тамплиерите. След това пълно проучване се убедихме, че най-точен е списъкът в „Тайните досиета“, и то не само за имената на великите магистри, но и за периодите, когато те са оглавявали ордена. Ако съществуваше достоверен списък на великите магистри на ордена, то това бе списъкът в „Тайните досиета“[20].

В случая е важно не толкова, че списъкът е точен, а това, че той изобщо съществува. Бихме могли да предположим, че е съставен от невероятно добросъвестен изследовател, макар че задачата му е била наистина колосална. Вероятно все пак е имал достъп до хранилища с поверителна информация „за вътрешно ползване“, с каквато историците не разполагат.

При всички положения бяхме изправени пред неоспоримия факт: някой е получил достъп до списък, много по-точен от останалите. А тъй като този списък — въпреки разминаванията с други, наглед по-меродавни източници — толкова често се оказваше верен, това ни наведе на мисълта, че можем да разчитаме до голяма степен и на „Документите на Братството“ като цяло. Щом те бяха достоверни по този толкова деликатен въпрос, нямаше причини да се съмняваме в точността им по другите засегнати теми.

Това толкова необходимо потвърждение дойде тъкмо навреме. Без него сигурно щяхме да подминем с лека ръка третия списък в „Тайните досиета“: на великите магистри в Братството на монасите от Сион, защото той изглеждаше направо абсурден.

[1] Grousset. Histoire des croisades. V. 3, p. NIV. ↑

[2] Vogue. Les eglises, p. 326. ↑

[3] Vincent. Histoire de l’ancienne image, p. 92. ↑

[4] Rohricht. Regesta, p. 19, N 83. ↑

[5] Ibid., p. 25, N 105. ↑

[6] Tilliere. Histoire… d’Orval, p. 3. ↑

[7] Jeantin. Les Chroniques. V. 1, p. 398. В своята книга „Истината и измислиците за Петър Пустинника“ Хагенмайер твърди, че преди да се подстриже за монах, Петър е бил дребен феодал, притежавал е имение край Амиен и е бил васал на Юсташ Булонски, баща на Годфрид. Хагенмайер обаче оспорва Петър да е бил учител на Годфрид. Петър Пустинника явно се е ползвал с голямо уважение, защото след превземането на Йерусалим войската на кръстоносците се впуска в друга кампания и му поверява управлението на града. ↑

[8] William of Tyre. History of Deeds Done Beyond the Sea V. 1, p. 380. Runciman. History of the Crusades. V. 1, p. 292. Същият епископ от Калабрия е приятел с някой си Арнулф, духовник с много нисък сан, който по-късно с помощта на епископа е избран за патриарх на Йерусалимското кралство! От предишния, „народен“ кръстоносен поход оцелява странна група, наричана тафури и прочула се с това че емирът на Антиохия обвинява някои от тях в канибализъм. В нея се обособява община, оглавявана от крал Тафур. Според хрониките от онова време дори пълководците на кръстоносците се отнасят към него предпазливо, дори с благоговение. Според преданието тъкмо този крал Тафур е коронясал Годфрид Булонски. Нещо повече, твърди се, че той е бил свързан с Петър Пустинника. Дали тази вътрешна община и самият крал не идват от Калабрия? Ако в името Тафур, изписано на латиница — Tafur, се промени само една буква, се получава анаграма на ритуалното име Artus. За повече информация за влиянието на тафурите вж. Cohn, N. Pursuit of the Millennium, p. 66. ↑

[9] Lobineau, H. Dossiers secrets, planche N 4. ↑

[10] Ibid. ↑

[11] Archives du Loiret, serie D. 357. Rey, E.-G. Chartes… du Mont-Sion, p. 31. Le Maire. Histoire et Antiquitez, part 2, ch. XXVI, p. 96. ↑

[12] Yates, F. Rosicrucian Enlightenment. ↑

[13] Yates, F. Giordano Bruno, p. 312. Occult Philosophy, p. 38. И в двата труда Франсис Йейтс изследва разпространението на идеите на херметиците и възникването на тайни общества, обединени около привърженици на херметизма. ↑

[14] Почерпили сме тази информация от „Документите на Братството“. Открихме ръкописа (вж. Denyau, Robert. Histoire polytique de Gisors et du pays de Vulcsain. 1629, Collection Montbret 2219, V 14a) в Градската библиотека на Руан. Натъкнахме се на големи трудности, докато проверим достоверността на фактите. От общо 575 написани на ръка страници повечето са нечетливи, много липсват, а други или са разрязани, или пасажи в тях за махнати и заличени. Четлив е само „Calendarium Martyrology“. ↑

[15] Rohricht. Op. cit., p. 375, N 1440. ↑

[16] Bruel. Chartes d’Adam, p. 1. ↑

[17] Lobineau, H. Op. cit., planche N 4. ↑

[18] Oursel. Le Procus des Templiers, p. 208. ↑

[19] Rey, E.-G. Op. cit., p. 34. ↑

[20] Вероятно си струва да сравним двата списъка на предполагаемите велики магистри на рицарите тамплиери, цитирани по-долу.

А) Този списък е поместен в „Тайните досиета“ на Анри Лобино:

Хуго дьо Пайен, 1118–1131

Робер дьо Бургон, 1131–1150

Бернар дьо Трамбле, 1150–1153

Бертран дьо Бланшфор, 1153–1170

Жанфьоде Фюлшрин, 1170–1171

(или Гофридус Фулшериус, или Жофроа Фуше)

Франсоа Отон дьо Сент Аман, 1171–1179

Теодор дьо Глез, 1179–1184

(или Теодорикус, или Терикус)

Франсоа Жерар дьо Ридфор, 1184–1190

Б) Вторият списък е от съвременна публикация (вж. Seward. Monks of War, p. 306):

Хуго дьо Пайен, 1118–1136

Робер дьо Креон, 1136–1146

Еврар де Бар, 1146–1152

Бернар дьо Трьомле, 1152–1153

Андре дьо Монбар, 1153–1156

Бертран дьо Бланшфор, 1156–1169

Филип дьо Мили, 1169–1170

Юд дьо Сент Аман, 1170–1179

Арнолд дьо Торож, 1179–1185

Жерар дьо Ридфор, 1185–1191

Ще е интересно да се спрем на един пример в потвърждение на списъка в „Документите на Братството“, да речем, на първия велик магистър.

Годината на смъртта на Хуго дьо Пайен на двете места е различна. В списъка на „Документите“ е посочена 1131 г., а в съвременния списък — 1136 г. Втората дата не може да бъде доказана и вероятно е погрешна. Тя е посочена в „Умението да проверяваме датите“ (вж. L’art de verifier les dates. V. V. Paris, 1818, p. 338), а общоприетият ден на неговата кончина — 24 май, е цитиран в едно ранно издание от XIII в. (вж. Obituaire de la commanderie… de Reims, p. 321). В него обаче не е уточнена годината. Ето защо учените се осланят на запазените укази, подписани от Хуго дьо Пайен. От тях се вижда, че той всъщност е починал някъде през 1131 г. или малко след това. Много от указите, подписани от Хуго, са поместени в един труд на Албон (вж. Albon. Cartulaire geneeral). Там той използва пълното си име — Хуго де Пагано. Последният указ с този подпис е от 1130 г. (вж. Albon. Op. cit., p. 23). По всичко личи, че Хуго е починал малко след тази дата, но преди 1133 г., когато се появява указ, който е без подпис и в който се казва „Hugoni, magistro militum… Templi“ (вж. Albon. Op. cit., p. 42). Указът е приписван на Хуго дьо Пайен, в него обаче явно става дума за Хуго Риго, чието име се появява в доста други укази, възпроизведени от М. д’Албон, и за когото днес се смята, че в периода 1130–1133 г. е ръководил Църквата на Христовия гроб и Храма, или Храма в Йерусалим (вж. Gerard et Magnou. Cartulaire, p. XXXVIII). C други думи, доказателствата са в полза на списъка, поместен в „Документите на Братството“.

Струва си да отбележим и че Вилхелм Тирски нито веднъж не посочва сред великите магистри на рицарите тамплиери Еврар де Бар и Андре дьо Монбар, нещо, което по-късните хроникьори често правят явно въз основа на доста съмнителни данни. ↑

6. Великите магистри и подмолният ход на събитията

В „Тайните досиета“[1] са изброени следните велики магистри на Братството на монасите от Сион, или ако използваме официалния термин, „nautonnier“, старофренска дума, която означава „кормчия“:

Жан дьо Жизор 1188–1220

Мари дьо Сен Клер 1220–1266

Гийом дьо Жизор 1266–1307

Едуар дьо Бар 1307–1336

Жана дьо Бар 1336–1351

Жан дьо Сен Клер 1351–1366

Бланка д’Еврьо 1366–1398

Никола Фламел 1398–1418

Рене Анжуйски 1418–1480

Йоланда дьо Бар 1480–1483

Сандро Филипепи 1483–1510

Леонардо да Винчи 1510–1519

Главнокомандващият френската кралска армия 1519–1527

Фердинанд ди Гонзаг 1527–1575

Луи дьо Невер 1575–1595

Робърт Флъд 1595–1637

Йохан Валентин Андрея 1637–1654

Робърт Бойл 1654–1691

Исак Нютон 1691–1727

Чарлс Ратклиф 1727–1746

Шарл Лотарингски 1746–1780

Максимилиан Лотарингски 1780–1801

Шарл Нодие 1801–1844

Виктор Юго 1844–1885

Клод Дебюси 1885–1918

Жан Кокто 1918-

Още щом видяхме списъка, се отнесохме към него скептично. От една страна, той съдържа имена, които човек би очаквал да открие в подобен списък — имена на прочути личности, свързани с окултното и езотеричното. От друга, в него присъстват хора, за които и през ум не ти минава, че биха могли да оглавяват тайно общество. Същевременно обаче през XX в. подобни организации се опитват да привлекат за свои членове точно такива известни личности, за да претендират за „славно“ минало. Така например АМОРК, днешните розенкройцери със седалище в Калифорния, публикуват списъци, включващи на практика всички изявени личности в западната история и култура, чиято ценностна система по една случайност съвпада поне мъничко с възгледите на ордена. И най-дребната проява на единомислие е изопачавана така, че да стане равнозначна на „посвещение“ и членство в него. Човек остава с впечатлението, че Данте, Шекспир, Гьоте и кой ли още не са били розенкройцери с карти за пълноправно членство и редовно плащан членски внос.

Отпърво погледнахме на горния списък не по-малко цинично. И в него имаше „предсказуеми“ имена, свързвани с окултното и езотеричното. Така например Никола Фламел е вероятно най-известният средновековен алхимик, оставил най-много трудове. Философът от XVII в. Робърт Флъд е запален привърженик на херметиците и на други мистични учения. Германецът Йохан Валентин Андрея, съвременник на Флъд, пише наред с другите си трактати и някои от трудовете, утвърдили мита за легендарния Кристиан Розенкройц. В списъка откриваме имената и на Леонардо да Винчи и Сандро Филипепи, известен като Ботичели, както и на прочути учени като Робърт Бойл и Исак Нютон. От него излиза, че през последните две столетия сред великите магистри на Братството на монасите от Сион са такива знаменити представители на литературата и културата като Виктор Юго, Клод Дебюси и Жан Кокто.

Тези имена ни накараха естествено да се усъмним доколко верен е списъкът в „Тайните досиета“. Направо не можехме да си представим, че някои от посочените хора, например Бойл и Нютон, са оглавявали тайно общество, и то свързано с окултизма и езотеризма. Макар Юго, Дебюси и Кокто да са проявявали интерес към тях, те са прекалено известни, творчеството им е проучено и изследвано толкова старателно, че някак не се връзва да са били и велики магистри на таен орден. Все щеше да се разчуе.

От друга страна, в списъка откриваме имена не само на известни личности. В голямата си част останалите са богати европейски благородници, мнозинството от които са непознати не само на читателите, но и на професионалните историци. Сред тях например са Гийом дьо Жизор, за когото се твърди, че през 1306 г. е превърнал ордена във „франкмасонска ложа, отстояваща идеите на херметиците“, както и неговият дядо, Жан дьо Жизор, който става първият независим велик магистър на Сион, когато през 1188 г. след „отсичането на бряста“ орденът се отделя от тамплиерите. Безспорно е, че е живял такъв човек: той е роден през 1133 г. и е починал през 1220 г. Името му се споменава в различни укази и актове, най-малкото на хартия той е владетел на прочутата крепост в Нормандия, където редовно се срещат английските и френските крале и където през 1188 г. е отсечен брястът. Жан явно е бил изключително могъщ и богат феодал и до 1193 г. е васал на краля на Англия. Знае се, че е притежавал земи и в Англия: в Съсекс и имението Тичфийлд в Хемпшир[2]. Според „Тайните досиета“ през 1169 г. се е срещнал в Жизор с Томас Бекет, макар че целта на срещата не е уточнена. Установихме, че през 1169 г. Бекет наистина е ходил в Жизор[3], тоест не е изключено да се е видял с владетеля на крепостта; никъде обаче не открихме да се споменава, че между тях се е състояла среща.

Накратко, освен няколко незначителни подробности не намерихме нищо конкретно за Жан дьо Жизор. Той явно не е оставил следа в историята, ако не се брои това, че наистина е съществувал и е бил благородник. Така и не установихме с какво точно се е занимавал, с какво например се е прочул и е заслужил да стане велик магистър на Сион. Ако списъкът на великите магистри на ордена е автентичен, с какво Жан дьо Жизор е извоювал мястото си в него? Ако пък е скалъпен по-късно, защо в него се е озовал такъв невзрачен човек?

Според нас съществуваше само едно възможно обяснение, пък било то и не съвсем задоволително. Подобно на другите аристократи, включени в списъка на великите магистри на Сион, и Жан дьо Жизор се появява в сложните родословия, цитирани на други места в „Документите на Братството“. Както и другите никому неизвестни благородници, явно и той принадлежи към същото разклонено родословно дърво, което в крайна сметка води началото си от династията на Меровингите. Излизаше, че Братството на монасите от Сион всъщност е семейна организация, че членовете му са близки или далечни роднини, хора с едно и също потекло. Тъкмо това вероятно обясняваше факта, че в списъка на великите магистри се срещат хора с най-различни титли.

От цитирания по-горе списък човек остава с усещането, че велики магистри на Сион са били представители на две твърде различни групи. В първата са прочути личности, които с приноса си в езотеризма, изкуствата и науката са оставили своя отпечатък в историята на Западна Европа. Във втората откриваме членове на няколко благороднически, а понякога и кралски рода с роднински връзки помежду си. В известен смисъл това странно съжителство правеше списъка да изглежда достоверен. Ако някой бе решил да скалъпва история на ордена, защо ще включва сред членовете му толкова много неизвестни или отдавна забравени аристократи? Нямаше никаква причина сред великите магистри да бъде посочван човек като Шарл Лотарингски, австрийски пълководец от XVIII в., зет на императрица Мария Терезия, толкова некадърен като военачалник, че на бойното поле търпи поражение след поражение от пруския крал Фридрих Велики.

Поне в това отношение Братството на монасите от Сион е проявило скромност и реализъм. Не претендира да е било оглавявано от безспорни гении, от притежаващи нечовешки способности магистри, от посветени илюминати, светци, мъдреци и надарени с безсмъртие личности. Тъкмо обратното, ако се съди от „Документите на братството“, велики магистри на ордена са били най-обикновени простосмъртни, хора от различни обществени прослойки: неколцина гении, неколцина благородници, неколцина „мижитурки“ и дори от двама-трима „особняци“.

Не можехме да не се запитаме защо, ако списъкът е изфабрикуван, в него са включени хора от такъв широк спектър. Ако някой е решил да скалъпва списък, защо да не сложи в него само прочути личности? Ако си е наумил да „пише“ славната история на ордена, в която присъстват Леонардо, Нютон и Виктор Юго, защо редом с тях е посочил не Данте, Микеланджело, Гьоте или Толстой, а някакви абсолютно неизвестни имена като Едуар дьо Бар и Максимилиан Лотарингски? Нещо повече, защо в списъка виждаме и „звезди от втора величина“, например Шарл Нодие, писател със скромни възможности, а не неговите съвременници Байрон и Пушкин, или такъв отявлен „особняк“ като Жан Кокто, а не писатели със световно признание като Андре Жид и Албер Камю? И защо в него са пропуснати хора като Пусен, който, както се убедихме, е свързан със загадката? Тези въпроси не ни даваха мира и ни подсказваха, че си заслужава да проучим списъка, преди да го отхвърлим като фалшификат.

Ето защо се заехме да се запознаем отблизо с хората, посочени в него като велики магистри, с техния живот и постижения. С тази цел съставихме нещо като въпросник, който, доколкото ни позволяваха силите, се опитахме да приложим към всяко име, включено в списъка:

1. Съществувала ли е лична връзка — пряка или косвена, между човека, посочен като велик магистър, и неговия предходник и приемник на този пост?

2. Съществува ли кръвна или друга роднинска връзка между човека, посочен като велик магистър, и родовете, посочени в родословията в „Документите на Братството“: с някои от родовете, за които се предполага, че са потомци на династията на Меровингите, най-вече с херцозите на Лотарингия?

3. Дали човекът, посочен като велик магистър, е свързан по един или друг начин с Рен Льошато, Жизор, Стене, „Св. Сюлпис“ и другите места, на които непрекъснато се натъквахме в досегашните си проучвания?

4. Щом Сион се определя като „франкмасонска ложа, отстояваща идеите на херметиците“, дали човекът, посочен като велик магистър, е проявявал интерес към учението на херметиците и е бил свързан с някое тайно общество?

Макар да бе трудно, а понякога и невъзможно да се доберем до информация за великите магистри отпреди XV в., проучването ни за хората, посочени като водачи на ордена оттам нататък, се увенча с учудващо пълни резултати. Мнозина се оказаха свързани по един или друг начин с доста от местата, имащи нещо общо със Сион: Рен Льошато, Жизор, Стене или „Св. Сюлпис“. Повечето от изброените хора имат някаква връзка, кръвна или друга, с владетелите на Лотарингия, дори Робърт Флъд например е бил учител на един от синовете на херцога на Лотарингия. От Никола Фламел нататък всички без изключение са последователи на херметиците, почти всички, дори Бойл и Нютон, са свързани с тайни общества. С едно-единствено изключение всеки, посочен в списъка на великите магистри, е имал контакт — било пряк, било чрез общи близки приятели — със своя предходник и наследник на този пост. Доколкото можахме да установим, в тази верига липсва само една брънка — някъде около Великата френска революция, между Максимилиан Лотарингски и Шарл Нодие, от което обаче не бива да си правим категорични заключения.

В тази глава едва ли е уместно да се спираме подробно на всеки от великите магистри. Неколцина от по-неизвестните са значими само в контекста на съответната епоха, а за да разкрием това значение, трябва да обясняваме надълго и нашироко забравени исторически събития. В случая с по-известните имена ще е невъзможно да им отделим подобаващото внимание само върху няколко страници. Ето защо сме дали кратки биографични данни на великите магистри и сме описали сбито връзките между тях в приложението в края на книгата. В тази глава ще се спрем на по-важните обществени и културни промени, в които мнозина велики магистри са играли заедно или поотделно определена роля. Тъкмо в тези обществени и културни промени съзряхме явния почерк на Братството от Сион.

Рене Анжуйски

Макар и почти забравен днес, Рене Анжуйски, или както е бил известен — Добрият крал Рене, е една от ключовите фигури в европейската култура непосредствено преди Ренесанса. Роден през 1408 г., той успява да се сдобие с какви ли не титли. Сред най-значимите са граф на Бар, граф на Прованс, граф на Пиемонт, граф на Гиз, херцог на Калабрия, херцог на Анжу, херцог на Лотарингия, крал на Унгария, крал на Неапол и Сицилия, крал на Арагон, Валенсия, Майорка и Сардиния и може би най-впечатляващата — крал на Йерусалим. В този случай, разбира се, Рене е крал само по титла. Въпреки това тази титла обозначава приемственост, простираща се чак до Годфрид Булонски, и е призната от другите европейски монарси. През 1445 г. една от дъщерите на Рене, Маргарита Анжуйска, се омъжва за краля на Англия Хенри VI и играе съществена роля във Войната между Червената и Бялата роза.

На младини Рене Анжуйски е свързан с Жана д’Арк, макар и да не са известни подробности. Според историците Жана е родена в град Домреми, херцогство Бар, тоест във владенията на Рене. Появява се на историческата сцена през 1429 г., когато отива в крепостта Вокульор на няколко километра от Домреми нагоре по течението на Мьоза. Оповестява пред коменданта на крепостта, че има „божествена мисия“: да спаси Франция от английските нашественици и да направи така, че дофинът, впоследствие Шарл VII, да се възкачи на френския престол. За да изпълнела мисията си, трябвало да иде при дофина, в неговия дворец, който се намира далеч на югозапад, в Шинон на Лоара. Жана д’Арк обаче не настоява пред коменданта на крепостта да се погрижи тя да стигне в двореца, а иска друго: специална аудиенция при херцога на Лотарингия — тъст на Рене и братовчед на баба му.

Молбата й е удовлетворена и Жана получава аудиенция при херцога в неговата столица — Нанси. Щом пристига, Рене Анжуйски вече е там. Когато херцогът на Лотарингия я пита какво иска, тя отвръща недвусмислено, с думи, които и до ден-днешен озадачават историците: „Вашият син, коне и неколцина добри мъже, които да ме отведат във Франция.“[4]

И по онова време, и по-късно мнозина са се опитвали да разгадаят каква точно е била връзката на Рене с Жана д’Арк. Според някои вероятно не особено надеждни източници те са любовници. Факт е, че са се познавали и че Рене е присъствал, когато Жана оповестява мисията си. Нещо повече, някои летописци от онова време твърдят, че когато Жана поема към двореца на дофина в Шинон, Рене тръгва с нея. И не само това. Според същите летописци Рене се сражава рамо до рамо с нея по време на обсадата на Орлеан[5]. През следващите столетия явно са предприемани не един и два опита да бъде премълчана ролята на Рене в живота на Жана д’Арк. И все пак по-късните му биографи не могат да кажат какво е правил той и къде се е намирал от 1429 до 1431 г., когато славата на Жана д’Арк достига връхната си точка. Обикновено премълчават този период или просто отсъждат, че е живял мирно и кротко в двореца в Нанси, за което обаче няма потвърждения.

Ако се съди от обстоятелствата, Рене все пак наистина е придружил Жана до Шинон. По онова време там последната дума има един човек: Йоланда Анжуйска. Тъкмо тя поддържа духа на нерешителния дофин, страдащ от треска. Тъкмо тя, кой знае защо, се обявява за закрилница и покровителка на Жана д’Арк. Тъкмо тя се преборва със съпротивата на двореца, отхвърлил предложението на дръзката девойка, и й издейства да замине с войската за Орлеан. Тъкмо тя убеждава дофина, че Жана може би наистина е избавителката на страната, за каквато се представя. Тъкмо тя стои зад брака на дофина не с друг, а със собствената й дъщеря. А Йоланда е майка на Рене Анжуйски.

Докато проучвахме тези подробности, и ние, подобно на мнозина съвременни историци, все повече оставахме с убеждението, че се касае за някаква задкулисна игра, за сложна интрига на най-високо равнище или за дързък план. Колкото повече се замисляхме, толкова повече ни се струваше, че главоломният възход на Жана д’Арк е режисиран от друг, който възползвайки се от преданията за някаква „дева от Лотарингия“, си е играел с чувствата на хората и е организирал така наречената „мисия“ на Орлеанската дева. Това, разбира се, не означава само по себе си, че е съществувало тайно общество, но правеше такова общество много по-вероятно. А в случай че тайна организация все пак е имало, твърде възможно е да я е оглавявал именно Рене Анжуйски.

Рене и темата за Аркадия

Дори Рене да е бил свързан по един или друг начин с Жана д’Арк, през втората половина на живота си той живее значително по-спокойно. За разлика от мнозина свои съвременници е по-скоро аристократ, отколкото воин. В това отношение сякаш не е създаден за своята епоха и изпреварва времето си, за да се превърне в нещо като предтеча на образованите италиански благородници от Ренесанса. Изключително начетен, той пише множество книги, които сам тълкува. Автор е на стихове, на мистични алегории и на един наръчник с правила за рицарските турнири. Прави всичко възможно да насърчава развитието на науката и по едно време дори наема на работа Христофор Колумб. Запознат е с езотеризма, а сред царедворците има и един евреин — Жан дьо Сен Реми, астролог, кабалист и лечител. Според множество исторически сведения той е дядо на Нострадамус, прочутия пророк от XVI в., за когото също ще стане дума.

Рене се интересува от рицарската литература, от творбите, посветени на Артур и Свещения Граал, който, изглежда, го е занимавал особено много. Според някои исторически сведения се гордее с една великолепна чаша от червен порфир, за която твърди, че е била използвана на сватбата в Кана. Рене разказва, че се е сдобил с нея в Марсилия, където според преданието Мария Магдалина идва със Свещения Граал. Други летописци споменават, че Рене Анжуйски притежава и втора чаша, вероятно същата, по ръба на която бил гравиран следния загадъчен надпис:

Пиеш ли добре,

Господ ще съзреш.

Пиеш ли до дъно,

Ще съгледаш Бог и Магдалина.[6]

Няма да е преувеличено, ако кажем, че Рене Анжуйски дава силен тласък за появата на онова, което днес наричаме Ренесанс. Той притежава доста имоти в Италия и затова известно време живее там, близък е със семейство Сфорца, владетелите на Милано, и чрез тях се запознава с Медичите във Флоренция. Имаме доста основания да предполагаме, че именно повлиян главно от Рене, Козимо Медичи се впуска в своите дръзки начинания, преобразили западната цивилизация.

През 1439 г., когато Рене живее в Италия, Козимо Медичи започва да праща в цял свят свои хора, които да търсят древни ръкописи. Сетне, през 1444 г. основава първата обществена библиотека в Европа — библиотеката „Св. Марко“, с което отправя предизвикателство към отколешния монопол на църквата върху знанията. По изрично нареждане на Козимо за пръв път са преведени и стават достъпни множество книги, посветени на учението на Платон, на неоплатонианците, питагорейците, гностиците и херметиците. Пак по негово нареждане във Флорентинския университет за пръв път от седем века е въведено изучаването на древногръцки. Козимо се нагърбва да основе академия, в която да се изучават философията на питагорейците и платонизма. За кратък период на много места в Италия се появяват подобни институции, превърнали се в бастиони на западноевропейската езотерична традиция. Тъкмо от тях води началото си мощната ренесансова култура.

Рене Анжуйски не само допринася за създаването на академиите, но и въвежда в тях изучаването на една от любимите си символични теми — темата за Аркадия. По всяка вероятност именно в неговото творчество тя е възродена в западноевропейската християнска култура. Така например през 1449 г. Рене поставя в двореца в Тараскон няколко pas d’armes, причудлив хибрид между рицарски турнир и театрално представление: рицарите се сражават помежду си, като същевременно изпълняват нещо като драматични сценки. Един от най-известните pas d’armes на Рене Анжуйски се казва „Pas d’armes на овчарката“. Изпълнявана от неговата любовница, овчарката определено е героиня от древногръцкия мит за Аркадия, едновременно романтична и изразяваща определени философски възгледи. Тя е нещо като съдница на турнира, по време на който рицарите в алегорична форма представят борбата между различни ценности и идеи. Спектакълът съчетава по уникален начин мита за щастливите овчари от Аркадия с преданията за рицарите на Кръглата маса и загадъчния Граал.

Аркадия присъства в цялото творчество на Рене Анжуйски. Често е обозначавана като извор или гробница, и двете свързани с подземната река, която обикновено е отъждествявана с река Алфей, главната река на съвсем реалната географска област Аркадия в Гърция, която ту изчезва под земята, ту отново се появява, за да бликне от извора Аретуза в Сицилия. От най-дълбока древност чак до „Кубла хан“ на Коулридж река Алфей е смятана за свещена. Името й идва от същия корен, както гръцката дума „алфа“, която означава „пръв“ и „извор“.

Рене явно смята, че темата за подземната река е изключително богата на символични и алегорични значения. Наред с другото за него тя, изглежда, олицетворява „подземната“ езотерична традиция на питагорейството, гностицизма, кабалата и херметизма. За херцога обаче подземната река вероятно означава не просто различни учения, но и някаква по-конкретна фактологична информация, някаква „тайна“, предавана тайно от поколение на поколение, например непризнато, тоест „подземно“ потекло.

В италианските академии образът на „подземната река“ явно е съдържал всички тези смислови пластове. Той присъства толкова осезаемо в тях, че скоро самите академии биват наричани „аркадийски“. Така например през 1502 г. се появява крупно произведение, поемата „Аркадия“ на Джакопо Саназаро, а няколко години преди това в антуража на Рене в Италия е и някой си Жак Саназар, вероятно баща на поета. През 1553 г. поемата на Саназаро е преведена и на френски. Интересното е, че е посветена на кардинала на Ленонкур, който е сред предците на днешния граф на Ленонкур, съставил родословията в „Документите на Братството“.

През XVI в. Аркадия и „подземната река“ са измежду най-модните теми. В Англия Филип Сидни посвещава на тях най-значимото си произведение — „Аркадия“[7]. В Италия от тях черпи вдъхновение такава бележита личност като Торквато Тасо, който описва в своя шедьовър „Освободеният Йерусалим“ как Годфрид Булонски превзема Свещения град. През XVII в. темата за Аркадия достига върховен израз в творчеството на Никола Пусен, по-точно в неговите „Аркадийски овчари“.

Колкото повече проучвахме въпроса, толкова по-ясно ни ставаше, че „подземната река“ олицетворява нещо: някаква традиция, някакъв светоглед и система от ценности, вероятно и някаква конкретна информация. Този образ сякаш се бе превърнал в натрапчива идея за представителите на известни благороднически семейства играли немалка роля в политиката от онова време и пряко или косвено присъстващи в родословията на „Документите на братството“. Те, от своя страна, предават образа на „подземната река“ на хората на изкуството, които покровителстват. Така например Рене Анжуйски е предал нещо на представителите на семейства Медичи, Сфорца, Есте, Гонзаг, род, от който според „Документите на Братството“ произхождат двама велики магистри на Сион: Феранте ди Гонзаг и Луи ди Гонзаг, херцог на Невер. От тях темата за „подземната река“ прониква в творчеството на най-великите поети и художници от онова време, включително на Ботичели и на Леонардо да Винчи.

Манифестите на розенкройцерите

Подобно разпространение на определени идеи откриваме и през XVII в. първо в Германия, а оттам и в Англия. През 1614 г. се появява първият от така наречените „Манифести на розенкройцерите“, последван година по-късно от втория. По онова време манифестите предизвикват фурор, посрещнати са на нож от църквата и йезуитите и са приветствани с ентусиазъм от либерално настроените среди в протестантска Европа. Сред най-разпалените и влиятелни привърженици на розенкройцерството е Робърт Флъд, посочен в списъка като шестнайсетия велик магистър на Братството от Сион, което оглавява от 1595 до 1637 г.

Наред с другото „Манифестите на розенкройцерите“[8] съдържат и житието на легендарния Кристиан Розенкройц. В тях се твърди, че са написани от тайно, „невидимо“ братство на „посветени“ в Германия и Франция, което ще преобрази света и човешките познания в съответствие с началата, заложени от езотеризма и херметизма, „подземната река“, която води началото си от Рене Анжуйски и слага своя отпечатък върху Ренесанса. Авторите на манифестите оповестяват, че скоро ще настъпи нова епоха на духовна свобода, епоха, когато човекът ще се отърси от своите окови, ще отприщи дремещите „тайни“ на природата и сам ще направлява съдбата си съобразно с вселенските и космическите закони за равновесието, пронизващи всичко. Наред с това от гледна точка на политиката манифестите са повече от бунтарски и съдържат яростни нападки срещу католическата църква и прогнилата Свещена римска империя. Днес вече се смята, че те са дело на германския теолог и езотерик Йохан Валентин Андрея, посочен в списъка като велик магистър на Братството от Сион непосредствено след Робърт Флъд. Дори и той да не е техен автор, манифестите със сигурност са писани от някой от съратниците му.

През 1616 г. се появява третият трактат на розенкройцерите — „Химическият брак на Кристиан Розенкройц“. Подобно на предишните два, и той излиза анонимно, ала след време Андрея си признава, че го е писал „като шега“ или „комедия“.

„Химическият брак“ е сложна алегория, свързана с учението на херметиците и по-късно намерила отражение в такива творби като Гьотевия „Фауст“. Както изтъква Франсис Йейтс, в нея се долавя въздействието на английския езотерик Джон Дий, оказал влияние и върху Робърт Флъд. Трактатът на Андрея съдържа и елементи на рицарските романи, посветени на Свещения Граал, както и символи на рицарите тамплиери: в нея Кристиан Розенкройц носи бяла наметка с червен кръст върху рамото. Вътре в повествованието е вмъкнато театрално представление: алегория в алегорията. Главна героиня на пиесата е принцеса с неуточнено „кралско“ потекло, чиито владения са заграбени от маврите, а тя е затворена в дървен сандък и е хвърлена в морето. Останалата част от пиесата е посветена на нейните премеждия и на венчавката й с принц, който ще й помогне да си възвърне владенията.

Установихме, че Андрея е далечен роднина на семействата, чиито родословия са поместени в „Документите на Братството“. Не открихме обаче да е бил кръвен роднина с някого от тях освен може би с Фридрих, курфюрст на Рейнски Пфалц. Фридрих е племенник на един от водачите на френското протестантство — Анри дьо Латур д’Оверн, виконт на Тюрен и херцог на Булон, някогашната титла на Годфрид Булонски. Анри има родствени връзки и с владетелите на Лонгвил, чиито представители се срещат често и в „Документите на Братството“, и в нашето проучване. А през 1591 г. хвърля много усилия да превземе град Стене.

През 1613 г. Фридрих, курфюрст на Рейнски Пфалц, се жени за Елизабет Стюарт, дъщеря на краля на Англия Джеймс (Яков) I, внучка на Мария Стюарт, кралица на Шотландия, и правнучка на Мари дьо Гиз, а родът Гиз е издънка на Лотарингите. Век по-рано Мари дьо Гиз е омъжена за херцога на Лонгвил, а след смъртта му — за краля на Шотландия Джеймс (Яков) V. Чрез този династичен брак са свързани династиите Стюарт и Лотаринги. В резултат на него в родословията на „Документите на Братството“, макар и периферно, се появяват и Стюартите, а Андрея, както и тримата велики магистри след него проявяват в една или друга степен интерес към шотландската кралска династия. По онова време Лотарингите са в упадък. Ако в ония години Сион е бил организиран и действащ орден, той сигурно е подкрепял, най-малкото временно и частично, определено по-влиятелните Стюарти.

При всички положения след венчавката си с Елизабет Стюарт Фридрих превръща своя дворец в Хайделберг в средище на езотеризма. Както пише Франсис Йейтс:

В Пфалц се заражда култура, носеща всички отличителни черти на Ренесанса, но освен това открояваща се с още по-прогресивни тенденции, култура, която може да бъде определена е прилагателното „розенкройцерска“ Князът, около когото се развиват тези шеметни тенденции, е Фридрих, курфюрст на Пфалц, а техните последователи се надяват да дадат политически и религиозен израз на въжделенията си… Движението на Фридрих… е опит тези тенденции да оставят своя отпечатък и в политиката и религията — идеалът за реформа, която да съответства на идеите на херметиците, да бъде въплътен от един княз от кръв и плът… Движението… поражда култура, „розенкройцерска“ държава с дворец в Хайделберг.[9]

Накъсо, розенкройцерите и техните привърженици явно възлагат на Фридрих определена мисия, и духовна, и политическа. А той на драго сърце се нагърбва с предопределената му роля ведно с упованията и надеждите, свързани с нея. През 1618 г. приема короната на Бохемия, предложена му от тамошните благородници, вдигнали се на бунт. С това си навлича гнева на папата и на Свещената римска империя и ускорява избухването на опустошителната Трийсетгодишна война. Само след две години той и Елизабет са принудени да потърсят убежище в Холандия, а Хайделберг е прегазен от католическата войска. Следващия четвърт век Германия се превръща в основното полесражение за най-тежкия, кървав и опустошителен сблъсък в европейската история преди XX в., сблъсък, през който католицизмът почти успява да си възвърне хегемонията от Средновековието.

В този хаос Андрея създава мрежа от тайни общества, известни като Християнски съюзи. Според тяхната програма, съставена от Андрея, всеки съюз е оглавяван от княз, чиято самоличност се пази в тайна и който е подпомаган от двайсет други князе, всеки специалист в дадена научна област, разпределени в три групи[10]. Първоначално задачата на Християнските съюзи е да опазят застрашеното знание, особено последните научни открития, повечето от които са анатемосани от църквата като еретични. Същевременно обаче те са убежище за хора, преследвани от Инквизицията, която напредва заедно с войската на католиците и е твърдо решена да унищожи из корен остатъците от учението на розенкройцерите. Така мнозина учени, философи и езотерици намират убежище в създадените от Андрея съюзи. Те ги прехвърлят нелегално в Англия, където франкмасонството тъкмо започва да печели позиции — в този смисъл съюзите явно изиграват съществена роля за появата на масонските ложи.

Сред преследваните европейци, заминали за Англия, има и много съратници на Андрея: Самуел Хартлиб, Ян Коменски, известен с псевдонима Комениус, с когото Андрея дълго време поддържа кореспонденция, Теодор Хаак, приятел на Елизабет Стюарт, с която си пише кореспонденция, и доктор Джон Уилкинс, бивш личен капелан на Фридрих от Пфалц и по-късно епископ на Честър.

Щом пристигат в Англия, те установяват тесни връзки с масоните. Сближават се например с Робърт Мъри, чието посвещаване в масонска ложа през 1641 г. е сред първите, документирани в историята, с Елайъс Ашмол, антиквар, добре запознат с рицарските ордени, станал масон през 1646 г, с младия, рано прославил се Робърт Бойл, който, макар да не е масон, членува в друго, още по-тайно общество[11]. Няма конкретни доказателства, че това общество е Орденът от Сион, но ако се вярва на „Документите на Братството“, Бойл става негов велик магистър непосредствено след Андрея.

По време на Протектората на Кромуел тези будни и начетени европейци и англичани основават така наречения Невидим колеж, име, което Андрея му дава в чест на Манифестите на розенкройцерите. Когато през 1660 г. монархията е възстановена, Невидимият колеж прераства в Кралското общество[12], а негов покровител става Чарлс II от династията на Стюартите. Основателите на Обществото до един са масони и човек с право би предположил, че то поне като замисъл е масонска организация, която чрез Християнските съюзи на Андрея е наследница на „невидимото братство на розенкройцерите“. Кралското общество обаче не е кулминацията на „подземната река“, обратното, през Бойл тя води към Исак Нютон, посочен в списъка като следващ велик магистър на Сион, а оттам към франкмасонството от XVIII в. с неговата разклонена сложна организация.

Династията на Стюартите

Ако се вярва на „Документите на Братството“, след Нютон велик магистър на Сион става Чарлс Ратклиф. За разлика от Нютон и Бойл, дори от Андрея това име не ни говореше почти нищо. Отпърво дори не бяхме сигурни за кой Чарлс Ратклиф става дума. Но бързо установихме, че той е оказал голямо влияние в културата на XVIII в., за което обаче не се знае много.

От XVI в. семейство Ратклиф от Нортумбрия е сред най-знатните в страната. През 1688 г., малко преди да бъде детрониран, Джеймс (Яков) II ги прави графове на Дъруентуотър. Самият Чарлс Ратклиф е роден през 1693 г. майка му е незаконна дъщеря на Чарлс II и на неговата любовница Мол Дейвис. Тоест по майчина линия Ратклиф има във вените си кралска кръв и е внук на предпоследния монарх от династията Стюарт. Братовчед е на принц Чарлс Хубави и на Джордж Лий, граф на Личфийлд, друг незаконен внук на Чарлс II. Следователно не е чудно, че Ратклиф е посветил толкова от живота си на каузата на Стюартите.

През 1715 г. тази кауза е отстоявана главно от „стария претендент“, Джеймс (Яков) III, който по онова време живее в изгнание в Бар Льодюк под покровителството на херцога на Лотарингия. Същата година и Ратклиф, и по-големият му брат Джеймс участват във въстанието в Шотландия. И двамата са пленени и са хвърлени в затвора, а Джеймс е екзекутиран. Явно подпомаган от графа на Личфийлд, Чарлс успява да избяга сякаш по чудо от затвора Нюгейт и намира убежище при якобитите във Франция. През следващите години става личен секретар на „младия претендент“ принц Чарлс Хубави.

През 1745 г. принц Чарлс отива в Шотландия и прави донкихотовски опит да възстанови династията Стюарт на британския престол. Същата година, когато тръгва с френски кораб, за да се присъедини към него, Ратклиф е пленен край Догър Банк. Година по-късно, през 1746-а, „младият претендент“ претърпява съкрушително поражение в битката край Каладън Мур. След няколко месеца Чарлс Ратклиф е обезглавен в лондонския затвор Тауър.

Докато са във Франция, представителите на династия Стюарт се включват активно в разпространяването на франкмасонството. Смятани са за родоначалници на така наречения Шотландски ритуал в масонството, който въвежда по-високи степени, отколкото в другите масонски ложи. Той обещава посвещаване в по-значими и дълбоки тайнства, съхранявани в Шотландия и предавани от поколение на поколение. Шотландският ритуал установява по-пряка връзка между франкмасонството и различните течения в езотеризма: алхимията, кабалата и херметизма, смятани за част от розенкройцерството, и изследва задълбочено не само древните мистици, но и славната история на масонството.

Твърде вероятно Шотландският ритуал е разпространен благодарение главно на Чарлс Ратклиф, ако не и въведен от него. При всички положения тъкмо той основава през 1725 г. първата масонска ложа в континентална Европа, по-конкретно в Париж. Същата или може би следващата година е обявен за велик магистър на всички ложи във Франция и е посочван като такъв най-малко до 1736 г. С други думи, именно Ратклиф има най-голяма заслуга за разпространяването на франкмасонството през XVIII в.

Този факт почти не се знае, защото особено след 1738 г. Ратклиф гледа да стои в сянка. Явно е работил предимно чрез посредници и „говорители“. Най-прочут измежду тях е обгърнатият в тайнственост рицар[13] Андрю Рамзи[14].

Роден е в Шотландия някъде през 80-те години на XVII в. През младостта си членува в полумасонското, полурозенкройцерско Братство на филаделфийците. Сред неговите членове са най-малко двама близки приятели на Исак Нютон. Самият Рамзи се прекланя пред Нютон и го смята за мистик, посветен в древните тайнства, чиито вечни истини е преоткрил и възсъздал.

Рамзи е свързан с Нютон и по друга линия. Познава се с Жан Дьозаглие, един от най-добрите му приятели. През 1707 г. учи математика при Никола Фасио дьо Дюийе, най-близкия съратник на Нютон. Подобно на Нютон симпатизира на камизарите, секта, близка до катарите, която в Южна Франция е подложена на гонения и заради която Фасио дьо Дюийе си изпаща.

През 1710 г. Рамзи посещава Камбре и се сближава с мистика философ Фенлон, бивш кюре от „Св. Сюлпис“, който дори по онова време е бастион на доста съмнителна ортодоксалност. Не е установено кога точно Рамзи се е запознал с Чарлс Ратклиф, но през 20-те години на XVIII в. той вече е прегърнал каузата на якобитите. По едно време дори е личен наставник на принц Чарлс Хубави.

Въпреки връзките си с якобитите през 1729 г. се връща в Англия и макар да няма нужната подготовка, бързо е приет в Кралското общество. Става член и на една по-неизвестна организация — Клуба на джентълмените отцепници, в който участват личности като Дьозаглие, Александър Поуп и чак до смъртта си през 1727 г. Исак Нютон.

През 1730 г. Рамзи отново е във Франция и все повече пропагандира каузата на франкмасонството. Според историческите сведения посещава сбирките на ложата заедно с мнозина прочути личности, например Дьозаглие. Покровителстван е от владетелите на Тур д’Оверн, виконти на Тюрен и херцози на Булон, които преди 75 години са в близки отношения с Фридрих, курфюрст на Рейнски Пфалц. По времето на Рамзи херцогът на Булон се пада братовчед на принц Чарлс Хубави и е сред най-изявените представители на франкмасонството. Той предоставя на Рамзи имение в провинцията и градска къща и го назначава за учител на сина си.

През 1737 г. Рамзи издава прочутото си „Похвално слово“, обемист трактат върху историята на франкмасонството, който с времето става един от основните документи на тайната ложа[15]. Тъкмо благодарение на „Похвално слово“ Рамзи се утвърждава като главен изразител на масонските възгледи. Установихме обаче, че чрез Рамзи всъщност е говорел Чарлс Ратклиф, оглавяващ ложата по времето, когато Рамзи чете пред нея „Похвалното си слово“, и присъствал на погребението му през 1743 г. Но ако Ратклиф е силата, която стои зад Рамзи, по всяка вероятност Рамзи е връзката между него и Нютон.

Въпреки преждевременната смърт на Ратклиф през 1746 г. семената, които той посява в Европа, продължават да дават кълнове. В началото на 50-те години на XVIII в. се появява нов „вестител“ на франкмасонството: германецът Карл Готлиб фон Хунд. Той твърди, че е бил посветен в тайното братство през 1742 г., година преди смъртта на Рамзи и четири години преди екзекуцията на Ратклиф. Според думите му при посвещаването си е бил въведен в нова система на франкмасонството, доверена му от „незнайни повелители[16]“, които, ако се вярва на твърденията на Хунд, били тясно свързани с якобитите. В началото дори му се струвало, че неговото посвещаване е ръководено не от друг, а от самия принц Чарлс Хубави. По всичко личи, че това всъщност е бил Чарлс Ратклиф.

Разновидността на франкмасонството, в която е въведен Хунд, е своеобразно продължение на Шотландския ритуал и по-късно е наречена Ритуал на съвършенството. Името й идва от полаганата клетва за безпрекословно, безрезервно подчинение на загадъчните „незнайни повелители“. Представителите на тази разновидност претендират, че са преки приемници на рицарите тамплиери, някои от които са оцелели през гоненията от 1307–1314 г. и са пренесли ордена си в Шотландия.

Вече бяхме срещали подобно твърдение. Въз основа на проучванията си решихме, че то донякъде е достоверно. Според някои сведения в битката при Банокбърн на страната на Робърт Брус са се сражавали и тамплиери. Булата, с която папата разпуска ордена, така и не стига в Шотландия и там орденът не е преследван официално. В Аргайлшир открихме и останки от гробище, където по всяка вероятност са погребвани тамплиери. Най-ранните надгробни плочи са от XIII в., най-късните — от XVIII в. Върху по-старите са гравирани уникални надписи и символи, същите, каквито могат да се видят във владенията на тамплиерите в Англия и Франция. Върху по-късните тези символи са съчетани с типично масонски мотиви, което иде да подскаже, че двата ордена вероятно са се слели. Тоест не бе изключено тамплиерите да са се пренесли в затънтената пустош на средновековен Аргайл, да са продължили там тайно дейността си и малко по малко от монашески да са станали светски орден и да са се свързали с масонските гилдии и тамошните знатни родове.

Ето защо твърденията на Хунд за произхода на Ритуала на съвършенството ни се видяха твърде правдоподобни. Ала за свое огорчение и срам той не е в състояние да доразвие новата система във франкмасонството. Неговите съвременници го заклеймяват като шарлатанин и го обвиняват, че си е измислил историята за своето посвещаване, срещата с така наречените „незнайни повелители“ и това, че те са му възложили да наложи Ритуала на съвършенството. На тези обвинения Хунд отговаря само, че кой знае защо, „незнайните повелители“ са го изоставили, че са му обещали да се свържат отново с него и да му дадат напътствия, но не са се появили. До края на живота си той се кълне, че казва истината и че е бил изоставен от своите сподвижници, които не били плод на въображението му.

Колкото повече се замисляхме над твърденията на Хунд, толкова по-правдоподобно ни звучаха те; убеждавахме се все повече, че той е станал невинна жертва не на предумишлена измяна, по-скоро на обстоятелства, на които не е могъл да повлияе никой. Ако се вярва на Хунд, той е бил посветен в ордена през 1742 г., когато якобитите още оказват мощно политическо влияние в континентална Европа. През 1746 г. обаче Ратклиф вече е мъртъв, както и мнозина негови сподвижници, докато други гният по затворите или са в изгнание в далечни земи, някои чак в Северна Америка. Дори и да не са се свързали повторно с протежето си, „незнайните повелители“ явно не са го сторили предумишлено. Фактът, че Хунд е изоставен непосредствено след провала на якобитите, само потвърждава правотата на думите му.

Съществува още едно доказателство, което ни кара да вярваме не само на твърденията на Хунд, но и на „Документите на Братството“: един списък на великите магистри на тамплиерите, който, както настоява той, му е предоставен от „незнайните повелители“[17]. Вече установихме, че списъкът на великите магистри на ордена, поместен в „Тайните досиета“, е точен, толкова точен, че явно е почерпен от източници „за вътрешно ползване“. Ако не се брои начинът на изписване на едно от имената, списъкът на Хунд съвпада напълно със списъка в „Тайните досиета“, тоест Хунд се е сдобил някак със списък, по-точен от всички останали по онова време. Нещо повече, получил го е в момент, когато по-голямата част от документите, на които се осланяхме в проучването си: укази, актове, възвания, са иззети от папата и все още се съхраняват във Ватикана, тоест до тях няма достъп никой. Това потвърждава, че Хунд не си е измислил историята с „незнайните повелители“ и че те са знаели изключително много за Ордена на тамплиерите, с други думи, имали са достъп до „вътрешна информация“.

Въпреки отправяните към него обвинения Хунд не е оставен на произвола на съдбата. След краха на якобитите негов закрилник и близък приятел става не друг, а самият император на Свещената римска империя Франц, херцог на Лотарингия, който през 1735 г. се оженва за императрицата на Австрия Мария Терезия и така полага началото на династията на Хабсбургите-Лотарингите. Според „Документите на Братството“ братът на Франц I — Шарл Лотарингски, наследява Ратклиф като велик магистър на Сион.

Франц I е първият европейски император, станал масон и оповестил открито масонските си възгледи. Той е посветен в ложата през 1731 г. в Хага, бастиона на езотеризма, откакто по време на Трийсетгодишната война розенкройцерите се преселват там. Човекът, ръководил посвещаването на Франц I, е Жан Дьозаглие, близък съратник на Нютон, Рамзи и Ратклиф. Малко след посвещаването си Франц I отива на дълго посещение в Англия, където става член на организацията с безобидното име Клуб на джентълмените отцепници.

През следващите години той допринася повече от всеки друг европейски монарх за разпространяването на масонството. Неговият двор във Виена се превръща в нещо като европейска столица на масонството и средище на езотеризма. Самият Франц I е алхимик и има специална лаборатория в императорския дворец Хофбург. След смъртта на последния представител на рода Медичи става велик херцог на Тоскана и ловко обезврежда Инквизицията, опитала се да подложи на гонения франкмасоните във Флоренция. Посредством Франц I Чарлс Ратклиф, основателят на първата масонска ложа в континентална Европа, оставя трайно наследство.

Шарл Нодие и неговото обкръжение

В сравнение с бележитите политици и дейци на културата, които го предхождат, в сравнение дори с Чарлс Ратклиф Шарл Нодие сякаш се е сдобил случайно с титлата велик магистър. Познавахме го като човек, попаднал едва ли не случайно в литературата: като сравнително слаб белетрист, плодовит есеист, второстепенен романист и автор на разкази в стила на Е. Т. А. Хофман, а по-късно и на Едгар Алън По. За съвременниците си обаче той е крупен писател с огромно влияние. Нещо повече, оказа се, че е свързан с проучването ни по доста причудлив начин.

През 1824 г. той вече е прочут белетрист. Същата година е назначен за директор на библиотека „Арсенал“, където се съхраняват най-много средновековни и особено окултни ръкописи. Наред с другите съкровища там се пазят и алхимичните трактати на средновековния алхимик Никола Фламел, посочен в списъка като един от по-ранните велики магистри на Сион, както и библиотеката на кардинал Ришельо, изключително богата сбирка от трудове, посветени на магията, кабалистиката и херметизма. В „Арсенал“ има и други ценни ръкописи. След избухването на Великата френска революция много от манастирите в страната са ограбени и всички книги и ръкописи са изпратени на съхранение в Париж. Сетне, през 1810 г., в стремежа си да създаде пълна библиотека на световната литература Наполеон изземва почти целия архив на Ватикана и го донася в Париж. Той е натоварен в над три хиляди сандъка, в които са и всички документи, свързани с тамплиерите, на които Наполеон държи особено много. Макар и след време някои от материалите да са върнати в Рим, повечето остават във Франция. Тъкмо тези книги, окултни трактати, ръкописи, иззети от манастирите, и архивът на Ватикана, минават през ръцете на Нодие и съратниците му, които неуморно ги пресяват, изучават и картотекират.

Заедно с Нодие работят Елифас Леви и Жан-Батист Питоа с литературен псевдоним Пол Кристиан. През следващите години трудовете на последните двама отново пробуждат интереса към езотеризма. Тъкмо те заедно със своя наставник Нодие са в основата на така нареченото френско „окултно възраждане“. През XIX в. „История и приложение на магията“ на Питоа се превръща в настолна книга на всички, заели се да усвоят езотеричните учения. Наскоро преиздадена на английски заедно с посвещението на Нодие, книгата и днес се цени изключително много сред хората, проявяващи интерес към окултното.

Докато е директор на библиотека „Арсенал“, Нодие продължава да издава книга след книга. Сред най-значимите му късни творби е обемисто многотомно илюстрирано издание, което днес е антикварна рядкост и което е посветено на свещените местности в древна Франция. В своя капитален труд Нодие отделя много място на Меровингите, твърде странен факт, при положение че по онова време никой не проявява и най-малък интерес към династията. Авторът пише доста подробно и за тамплиерите и посвещава специална глава на Жизор, където надълго и нашироко разказва за загадъчното „отсичане на бряста“ от 1188 г., което според „Документите на Братството“ бележи разрива между тамплиерите и Ордена от Сион[18].

Ала Нодие е не само библиотекар и писател. Твърде общителен, самовлюбен и ексцентричен, той прави всичко възможно да е център на вниманието и без колебание „си набива цената“. В библиотека „Арсенал“ организира нещо като салон, с който си спечелва славата на един от най-влиятелните и уважавани „крале“ в културата от своето време. До смъртта си през 1845 г. успява да създаде цяло поколение творци, мнозина от които по-късно го засенчват с достиженията си. Така например най-добър приятел и ученик на Нодие е младият Виктор Юго, който според „Документите на Братството“ го наследява като велик магистър на Сион. Сред другите негови възпитаници са Франсоа-Рьоне дьо Шатобриан, който отива на поклонение на гроба на Пусен в Рим и издига надгробен камък с репродукция на „Аркадийски овчари“, Балзак, Дьолакроа, Дюма баща, Ламартин, Мюсе, Теофил Готие, Жерар дьо Нервал и Алфред дьо Вини. Подобно на поетите и живописците от Ренесанса, и те черпят с пълни шепи от езотеризма и най-вече от херметизма. Включват в творбите си и множество теми, мотиви, препратки и алюзии за загадката, започнала за нас от Сониер и Рен Льошато. През 1832 г. например излиза „Пътешествие до Рен Льошато“, книга, в която надълго и нашироко се разказва за легендарното съкровище, свързано с Бланшфор и Рен Льошато. Авторът на тази забравена книга, Огюст дьо Лабуас-Рошфор, пише и друга творба: „Любовниците — на Елеонор“, на чийто титул, кой знае защо, е сложено мотото „Et in Arcadia Ego“.

Литературната дейност на Нодие, както и интересът му към езотеризма определено имат отношение към нашето изследване. В живота му обаче съществува още нещо, свързано дори по-пряко с проучването ни. От най-ранна възраст Нодие участва активно в различни тайни общества. Още през 1790 г. например, едва на десет години, той общува с така наречените филаделфийци[19]. Някъде през 1793 г. създава друга група, която може би е част от първата и в която членуват мнозина от хората, организирали по-късно заговора срещу Наполеон. От една програма, съставена през 1797 г., личи, че същата година е учредена трета група, и тя наричаща се Филаделфийците[20]. В библиотеката на Безансон се пази написано на таен език есе, съчинено и прочетено пред групата от един от най-близките приятели на Нодие — то е озаглавено „Аркадийски овчар свири първи звуци на селска флейта[21]“.

През 1802 г. в Париж Нодие пише за връзката си с тайно общество, което той определя като „библейско и питагорейско“[22]. Сетне, през 1816 г., издава, без да се подписва, една от най-интересните си творби, която се радва на голяма популярност: „История на тайните общества във войската от времето на Наполеон“. В нея авторът се изразява твърде двусмислено. Никъде не уточнява дали това е документално или художествено произведение. Ако не друго, поне загатва, че описва в леко завоалирана алегорична форма конкретни исторически събития. При всички положения обаче е изложил цялостната философия на тайните общества, на които приписва множество исторически заслуги, включително свалянето на Наполеон. Нодие оповестява, че съществуват доста тайни общества, но добавя, че едно от тях има надмощие и всъщност ръководи останалите. Според автора това „върховно“ тайно общество се нарича Филаделфийците. Същевременно той подчертава, че „е дал клетва пред филаделфийците да не издава истинското им име“[23]. В едно обръщение обаче, което Нодие цитира, се намеква за Сион. То било прочетено на сбирка на филаделфийците от един от хората, организирали заговора срещу Наполеон. Той говори за новородения си син:

Още е съвсем невръстен, че да положи пред вас клетвата на Ханибал, ала помнете, че съм го кръстил Елиасин и съм го зарекъл да бди над храма и олтара, в случай че се спомина, преди да съм видял как са детронирани и последните потисници на Йерусалим.[24]

Книгата на Нодие се появява точно когато страхът от тайните общества става едва ли не патологичен. Те често биват обвинявани, че са в дъното на Великата френска революция, а обстановката в Европа след Наполеон в много отношения наподобява ерата на маккартизма в Съединените щати от 50-те години на нашия век. На всички непрекъснато им се привиждат заговори, започва лов на вещици. Всички обществени безредици, и най-дребните размирици или недоволство са приписвани на „тайни съзаклятници“, на добре организирани нелегални общества, които дърпат конците иззад кулисите, подкопават основите на утвърдените институции и непрекъснато замислят пагубни саботажи. Подобна психоза неминуемо поражда ожесточени гонения. Насочени срещу някаква въображаема заплаха, те, от своя страна, дават тласък за появата на съвсем реални противници на режима, на съзаклятници, обединени съобразно принципите на толкова оплюваните въображаеми конспиративни програми. Дори когато са плод на въображението, тайните общества хвърлят в паника управниците, които изпадат едва ли не в мания за преследване и често забъркват каши, каквито не би могла да забърка никоя тайна организация. Безспорно е, че митът за тайните общества, ако не и самите тайни общества изиграват решаваща роля за европейската история от XIX в. А един от главните създатели на този мит, дори може би негов автор е Шарл Нодие[25].

Дебюси и Розата и Кръстът

През целия XIX в. тенденциите, на които Нодие дава израз: огромният интерес към тайните общества и към езотеризма изобщо — от ден на ден печелят привърженици и оказват все по-голямо влияние. Те достигат връхната си точка в Париж от края на века, в обкръжението на Клод Дебюси, който според „Тайните досиета“ е велик магистър на Сион през 1891 г., когато Беранже Сониер открива в Рен Льошато тайнствените свитъци.

Както личи, Дебюси се запознава с Виктор Юго чрез поета символист Пол Верлен. След време пише музика към доста от произведенията на Юго. Участва активно и в движението на символистите, което през последното десетилетие от века става водещо в културния живот на Париж. В обкръжението на символистите има прочути личности, има и особняци. Сред тях са младият духовник Емил Офе и Ема Калве, чрез която Дебюси се запознава със Сониер, загадъчният маг на френската символистична поезия Стефан Маларме, към чийто шедьовър „Следобедът на един фавън“ Дебюси пише музика, драматургът символист Морис Метерлинк, чиято пиеса за династията на Меровингите „Пелеас и Мелизанда“ композиторът превръща в прочута опера, скандалният граф Филип-Огюст Вилие дьо Лил-Адам, чиято „розенкройцерска“ пиеса „Аксел“ става настолна книга за символистите. Макар и смъртта през 1918 г. да му попречва да довърши начинанието си, Дебюси се заема да пише либрето по драмата на Вилие, което също да превърне в опера. Измежду другите му приятели са знаменитостите, посещавали прочутия салон, който Маларме организира във вторник: Оскар Уайлд, У. Б. Йейтс, Щефан Георг, Пол Валери, младият Андре Жид и Марсел Пруст.

Приятелите на Дебюси и Маларме проявяват интерес към езотеричното, но се срещат и с хора, които са още по-запалени по тайнственото и загадъчното. Дебюси общува на практика с всички прочути личности от така нареченото френско „окултно възраждане“. Сред тях е маркиз Станислав де Гуайта, близък на Ема Калве, основал така наречения Кабалистичен орден на Розата и Кръста, както и Жюл Боа, друг известен сатанист, който освен на Ема Калве е приятел и на Макгрегър Мейдърс. Насърчаван от Жюл Боа, Мейдърс основава най-известното окултно общество в Британия от онова време, Ордена на Златната зора.

Измежду окултистите, с които се познава Дебюси, е и доктор Жерар Анкос, известен като Папюс[26]: с този литературен псевдоним той издава книга за картите за гадаене таро, смятана и досега за една от най-меродавните. Освен че членува в множество езотерични ордени и общества, той е довереник на царя на Русия Николай и на царица Александра. Сред най-близките му съратници е човек, вече появявал се в нашето изследване — Жюл Доанел. През 1890 г. той става библиотекар в Каркасон и основава в Лангедок неокатарска църква, на която заедно с Папюс са епископи. Обявява се и за епископ гностик на Мирпоа, включващ енориите Монсегюр, Але и Рен Льошато.

Църквата на Доанел е осветена от един източен епископ, и то в парижкия дом на лейди Кейтнес, съпруга на лорд Джеймс Синклер, граф на Кейтнес. Тази църква явно е била поредната безобидна секта или култ, каквито има много в края на миналото столетие. По онова време обаче тя разбунва духовете на управниците. За Ватикана е подготвен специален доклад, в който се казва, че „катарството отново надига глава“. А папата анатемосва институцията на Доанел и войнствено я заклеймява като издънка на „някогашната албигойска ерес“.

Въпреки анатемата в средата на последното десетилетие от миналия век Доанел проявява завидна активност в енорията на Сониер, и то точно по времето, когато кюрето на Рен Льошато започва да трупа богатства. Твърде вероятно двамата се познават чрез Дебюси. Или чрез Ема Калве. Или чрез абат Анри Буде, кюре на Рен Лебен, най-добър приятел на Сониер и колега на Доанел от Дружеството за изкуство и наука в Каркасон.

Сред окултистите, с които Дебюси се сближава най-много, е Жозефен Пеладан, друг приятел на Папюс и както бихме могли да се досетим, любовник на Ема Калве. През 1889 г. Пеладан отива на поклонение в Светите места. Когато се връща, обявява, че е открил гроба на Исус, но не там, където всички смятат, че се намира той — в Църквата на Христовия гроб, а под джамията Ал Акса, където някога са били владенията на тамплиерите. Според един ентусиазиран поклонник на Пеладан неговото откритие е „толкова изумително, че в друго време би разтърсило из основи католическия свят“[27]. И Пеладан, и неговите съратници обаче не пожелават да обяснят как човек може да открие и да докаже с такава сигурност къде точно се намира гробът на Исус, нито защо това откритие би трябвало да разтърси католическия свят — освен, разбира се, ако не е съдържало нещо много важно, противоречиво, дори сензационно. При всички положения Пеладан не дава повече подробности. Ала макар да е ревностен католик, той е убеден, че Исус е бил обикновен простосмъртен.

През 1890 г. Пеладан основава нов орден — Ордена на католическата Роза и Кръст, на тамплиерите и на Свещения Граал. За разлика от другите розенкройцерски институции от онова време орденът, кой знае защо, не е анатемосан от папата. Междувременно Пеладан проявява все по-голям интерес към изкуствата. Според него творецът трябва да е „рицар с броня, поел на символично търсене на Свещения Граал“. И в съответствие с това свое убеждение се впуска в истински естетически кръстоносен поход: всяка година урежда нашумелите по онова време изложби, известни като „Салона на Розата + Кръста“, чиято цел е „да подкопаят реализма, да преобразят вкуса на хората, говорещи романски езици, и да създадат идеалистична школа в изобразителното изкуство“. За тази цел доста теми и сюжети са заклеймени и отхвърлени като лишени от стойност, „дори и да са пресъздадени много добре, безупречно“. Списъкът на заклеймените теми и сюжети включва „прозаични“ картини на историческа, патриотична и военна тематика, платна на съвременна тема, портрети, пасторални сцени и „всички пейзажи освен онези, в които е следван стилът на Пусен“[28].

Пеладан не се ограничава само с живописта. Обратното, опитва се да наложи естетическите си канони и в музиката и театъра. Създава своя трупа, играеща написани специално за случая пиеси на теми като Орфей, аргонавтите и Златното руно, „Мистерията на Розата и Кръста“ и „Мистерията на Свещения Граал“. Спектаклите обикновено са поставяни под покровителството на Клод Дебюси.

Сред другите съратници на Пеладан и Дебюси е и Морис Барес, който на младини е свързан заедно с Виктор Юго с кръжеца около „Кръста и Розата“. През 1912 г. той издава най-известния си роман „Вдъхновеният хълм“, който според мнозина съвременници е доста прозрачна алегория на Беранже Сониер и Рен Льошато. Безспорно има съвпадения, които са прекалено очебийни, та да са плод на случайността. Барес обаче не избира за място на действието Рен Льошато или някое друго селище в Лангедок. Обратното, „Вдъхновеният хълм“ е в Лотарингия и на него е разположено селце, някогашното средище за поклонение на Сион.

Жан Кокто

В случая с Жан Кокто ни се стори невероятно той да е оглавявал влиятелно тайно общество дори повече, отколкото Чарлс Ратклиф и Шарл Нодие. За тях обаче установихме, че са поддържали твърде интересни връзки с някои хора. Докато за Кокто не открихме почти нищо.

Дума да няма, Кокто произхожда от среди, близки до „коридорите на властта“: в семейството му има много политици, а чичо му е високопоставен дипломат. Ала най-малкото привидно Кокто се откъсва от тези среди: петнайсетгодишен напуска своя дом и се свързва с бохемата в Марсилия. През 1908 г. вече се налага като изявен творец. Едва навършил двайсет години, се сближава с Пруст, Жид и Морис Барес. Близък приятел е и на правнука на Виктор Юго Жан, заедно с когото се запалва по спиритуализма и окултизма. Бързо усвоява тайните на езотеризма, а херметизмът налага силен отпечатък не само върху творчеството, но и върху естетическите му възгледи изобщо. През 1912 г., ако не и по-рано, се сприятелява с Дебюси, когото споменава често, макар и между другото, в дневниците си. През 1926 г. рисува декорите за постановката на операта „Пелеас и Мелизанда“, понеже, както отбелязва един негов съвременник, „изгаря от желание веднъж завинаги да свърже името си с Клод Дебюси“.

В личния си живот Кокто, който освен другото по едно време става наркоман и има множество хомосексуални връзки, е доста хаотичен, с което си спечелва славата на луда глава, на безхарактерен и безотговорен човек. Всъщност обаче много държи на мнението на другите и въпреки безразборния си живот внимава да не си отреже пътя към хора с влияние и власт. Както сам е признавал, открай време мечтае за обществено признание, почести, уважение, дори да стане член на Френската академия. И прави всичко възможно мечтите му да се сбъднат. Поддържа приятелство със знаменитости като Жак Маритен и Андре Малро. Макар и да не се интересува особено от политика, през Втората световна война заклеймява правителството във Виши и явно подкрепя съпротивителното движение. През 1949 г. става член на Почетния легион. През 1958 г. е поканен от брата на Дьо Гол да произнесе реч за обстановката във Франция. Малко трудно ни е да си представим Кокто в тази роля, ала той явно я е играл често и е държал на нея.

Почти през целия си живот е поддържал връзки — кога близки, кога спорадични — с католиците роялисти. Често се среща с представители на старата аристокрация, включително с някои от приятелите и покровителите на Пруст. Същевременно обаче неговият католицизъм е твърде съмнителен, твърде неортодоксален и се доближава по-скоро до естетическа нагласа, отколкото до религиозна вяра. През втората половина на живота си посвещава много енергия на реставрирането на църкви — в това, изглежда, се долавя далечното влияние на Беранже Сониер. Но дори в това отношение набожността му буди подозрения: „Мислят ме за религиозен художник, понеже изографисах един параклис. Вечната мания на хората да слагат етикети!“[29].

Подобно на Сониер, и Кокто вмества в религиозните си рисунки странни и многозначителни детайли. Някои от тях могат да бъдат видени във „Френската св. Богородица“ край Лестър Скуеър в Лондон. Църквата е построена през 1865 г. и освещаването й вероятно е свързано с масоните. През 1940 г. по време на най-ожесточените бомбардировки на английската столица сградата е сериозно повредена. Въпреки това си остава предпочитаният храм за французите емигранти от комитета „Свободна Франция“ на Дьо Гол и след войната е възстановена и изографисана от художници от цяла Франция. Сред тях е и Кокто, който през 1960 г., три години преди смъртта си, прави стенопис, изобразяващ Разпятието. То е представено по твърде странен начин. Слънцето е черно, а в долния десен ъгъл се вижда зловеща зелена фигура. Нарисуван е и римски войник с щит, върху който има силно стилизирана птица, символ на древноегипетския бог Хор. Сред скърбящите жени и стотниците, хвърлящи зарове, се забелязват двама мъже, безспорно наши съвременници: единият е самият Кокто, който многозначително се е обърнал с гръб към кръста. Най-смайващото е, че върху стенописа е нарисуван единствено долният край на кръста. Човекът върху разпятието се вижда само до коленете — лицето не е изобразено и е трудно да кажем кой точно е разпънат. В нозете му, точно до кръста, има огромна роза. Накъсо, стенописът е осеян с очебийни символи на Розата и Кръста, които, меко казано, са твърде странни за католическа църква.

Двамата Йоан XXIII

„Тайните досиета“, където е поместен списъкът на предполагаемите велики магистри на Сион, излизат през 1956 г. Кокто умира едва през 1963 г., тоест не е отбелязано кой го е наследил на този пост и кой би могъл да оглавява днес Братството на монасите от Сион. Но самият Кокто повдига още един твърде интересен въпрос.

Според „Документите на Братството“ до „отсичането на бряста“ през 1188 г. Сион и Орденът на тамплиерите имат един и същи велик магистър. Ако се вярва на сведенията, след 1188 г. Сион избира свой велик магистър — Жан дьо Жизор. След поемането на поста всеки велик магистър променя името си на Жан (Йоан), или, тъй като е имало и четири жени, Жана (Йоана). Така от 1188 г. до днес сред великите магистри на ордена откриваме множество Жановци и Жани. Те безспорно навеждат на мисълта за папство, свързвано в съответствие с традицията на езотеризма и херметизма с Йоан, в противовес на екзотеричното папство, свързвано с Петър.

Основният въпрос обаче е кой Йоан. Йоан Кръстител? Йоан Евангелистът, любимият ученик от Четвъртото евангелие? Йоан Богослов, авторът на Откровението? Явно е някой от тримата, защото през 1188 г. Жан дьо Жизор съвсем преднамерено взима името Йоан II. Кой тогава е Йоан I?

Какъвто и да е отговорът на този въпрос, в списъка на великите магистри на Сион Жан Кокто се появява като Йоан XXIII. През 1959 г., когато според сведенията Кокто още оглавява Сион, папа Пий XII умира и кардиналите избират за нов Понтифекс кардинала на Венеция Анджело Ронкали. Всеки ръкоположен папа си избира име и кардинал Ронкали всява, и то с основание, голям смут, когато се спира на името Йоан XXIII. На първо място, името „Йоан“ е анатемосано, след като в началото на XV в. е използвано от един антипапа. Още повече че вече е имало Йоан XXIII — антипапа, оттеглил се от понтификата през 1415 г. и бил преди това — един твърде интересен факт! — епископ на Але. С други думи, кардинал Ронкали е постъпил най-малкото странно, като е приел същото име.

През 1976 г. в Италия излиза загадъчна книга, преведена малко след това на френски. Озаглавена е „Пророчествата на папа Йоан ХХIII“ и съдържа мъгляви пророчески стихове в проза, писани според съставителите от папата, който е починал преди тринайсет години — през 1963 г., същата година, когато умира и Кокто. Като цяло „пророчествата“ са доста неясни и трудно могат да бъдат разтълкувани. Не е доказано и че наистина принадлежат на Йоан XXIII. В предговора обаче се твърди, че са негово дело. Твърди се и още нещо: че Йоан ХХIII тайно е членувал в Розата и Кръста и че се е сближил с ордена, докато през 1935 г. е бил папски нунций в Турция.

Излишно е да казваме, че подобно твърдение звучи невероятно. То няма как да бъде доказано, не открихме факти, които да го подкрепят. Но защо някой е седнал да твърди подобно нещо?

Може ли все пак да е вярно? Дали в него има зрънце истина? Според историческите сведения през 1188 г. Братството на монасите от Сион е приело и второ име — Розата и Кръстът Веритас. Ако папа Йоан наистина е свързан с Розата и Кръста и ако тази организация е Братството на Сион, изводът е изключително интересен. Излиза, че след като е избран за папа, кардинал Ронкали е взел името на своя велик магистър, така че по някаква символична причина Йоан ХХIII да оглавява и Сион, и папската институция.

Ако това не отговаря на истината, съвпадението е наистина невероятно. Няма начин списъкът в „Документите на Братството“ да е бил скалъпен така, че да се получи подобно съвпадение: той да завършва с велик магистър на име Йоан ХХIII и в същото време на престола на св. Петър да седи човек пак с това име. Списъкът с великите магистри на Сион е съставен и получен в Националната библиотека в Париж най-късно през 1956 г., три години, преди Йоан ХХIII да стане папа.

Установихме още едно смайващо съвпадение. През XII в. един ирландски монах на име Малахия написва пророчества като тези на Нострадамус. По една случайност мнозина високопоставени римокатолици, включително и сегашният папа Йоан-Павел II, ценят високо тези пророчества. Наред с другото Малахия предрича кой през вековете ще заема престола на св. Петър. За всеки папа дава описание, състоящо се от една-две думи. За Йоан ХХIII пише, че ще е „пастир и кормчия“[30]. Знаем, че официалното обръщение към великите магистри на Сион на старофренски е „nautonnier“, тоест кормчия.

Каквато и да е истината зад тези странни съвпадения, няма съмнение, че тъкмо на папа Йоан XXIII дължим в най-голяма степен обновлението на римокатолическата църква, че именно той, както са отбелязвали мнозина, я въвежда в XX век. Това е постигнато главно с реформите, одобрени от Втория ватикански събор, свикан от Йоан ХХIII. Същевременно обаче той е в дъното и на други промени. Йоан ХХIII например преразглежда отношението на църквата към франкмасонството, нарушава назадничавата традиция, преобладавала цели две столетия, и обявява, че католикът може да бъде и масон. През юни 1960 г. пише и едно важно апостолско писмо[31], в което говори по-конкретно за „безценната Христова кръв“. Никой дотогава не й е придавал такова значение. В посланието се набляга на страданията на Исус като човек и се подчертава, че човечеството е било спасено именно с тази пролята кръв. В писмото на папа Йоан ХХIII Страстите Господни и неговата кръв придобиват по-значими измерения, отколкото Възкресението и дори самото Разпятие.

Онова, което можем да прочетем между редовете на посланието, е от огромна важност. Както отбелязва един изследовател, то променя из основи християнската вяра. Ако човечеството е получило избавление чрез проливането на Христовата кръв, излиза, че смъртта и възкръсването на Исус са нещо второстепенно, да не кажем излишно. Не е било необходимо Исус да умира върху кръста, за да укрепи вярата.

[1] Lobineau, H. Dossiers secrets, planche N. 4. Ordre de Sion. ↑

[2] Loyd. Origins of Anglo-Norman Families, p. 45. Powicke. Loss of Normandy, p. 340. ↑

[3] De Hoveden, Roger. Annals. V. 1, p. 322. В цитираното произведение четем: „През седмицата след празника на св. Мартен, Томас, архиепископ на Кентърбъри, и някои от съратниците му, също в изгнание, отиват да се срещнат с легатите между Жизор и Три…“ Всъщност на това място между двата съседни замъка е прословутият бряст, отсечен по-късно. В своите „Живописни пътешествия“ (вж. Nodier, Charles. Voyages pittoresques. V. 2, p. 138) Шарл Нодие пише, че „там (под бряста в Жизор) св. Томас Кентърбърийски се е подготвил за своето мъченичество“. Не е съвсем ясно за какво намеква авторът, но при всички положения думите му са крайно любопитни. ↑

[4] De la Marche, Lecoy. Le Roi Rene. V. 1, p. 69. Херцогът на Лотарингия няма син, Жана д’Арк явно говори за Рене. ↑

[5] Staley. King Rene d’Anjou, p. 153. ↑

[6] Ibid., p. 29. Надписът е гравиран лично от Рене Анжуйски. ↑

[7] Сър Филип Сидни е съратник на Джон Дий и също познава добре учението на херметиците. Според Франсис Йейтс тъкмо Джон Дий е автор на „Манифестите на розенкройцерите“ (вж. Yates, Frances. Occult Philosophy, p. 170). За повече информация за Сидни и Дий вж. French John Dee. В такъв случай Сидни е знаел за „подземната река“, пронизваща европейската култура. ↑

[8] Всички манифести са поместени в Waite. Real History of the Rosicrucian. ↑

[9] Yates, Frances. Rosicrucian Enlightenment, p. 125. ↑

[10] Ibid., p. 192. ↑

[11] В Кралското общество се пазят някои писма на Робърт Бойл, в които той споменава, че е приет за член на организация, наречена „Свещено кабалистично общество на философите“. Седалището й явно е във Франция. (вж. Maddison. Life of… Robert Boyle, p. 166). ↑

[12] Yates, F. Op. cit. p. 223. Франсис Йейтс обяснява връзката между розенкройцерите и Кралското общество. ↑

[13] Масонска степен. — Бел.ред. ↑

[14] Walker. The Ancient Theology, p. 231. Henderson. Chevalier Ramsay. ↑

[15] Текстът е публикуван в Gould. History of Freemasonry. V. 5, p. 84. ↑

[16] Waite. New Encyclopaedia of Freemasonry. V. 2, p. 353. Le Forestier. La Franc-Masonnerie, p. 126. ↑

[17] Thory. Acta Latomorum. V. 2, p. 282. Този списък се покрива със списъка на Сион само до разкола през 1188 г. По онова време велик магистър е Жерар дьо Ридфор. ↑

[18] Nodier, Charles. Op. cit., p. 137. ↑

[19] Pingaud. La jeunesse de Charles Nodier, p. 39. ↑

[20] Ibid., p. 231. Цитираното произведение възпроизвежда правилника на обществото. Някои от членовете в него са твърде интересни. Така например в член 18 се казва: „Братята филаделфийци предпочитат небесносиния цвят, фигурата на пентаграма и числото 5.“ ↑

[21] Ibid., p. 47. ↑

[22] Nodier, Charles. Contes, p. 4. ↑

[23] Nodier, Charles. History of Secret Societies, p. 105. ↑

[24] Ibid., p. 116. ↑

[25] Най-влиятелната личност в тайните общества от онова време е Филипо Микеле Буонароти, потомък на брата на Микеланджело, който в началото е паж на ерцхерцога на Тоскана (син на Франц Лотарингски) и става франкмасон. След избухването на Великата френска революция отива в Корсика, където остава до 1794 г. и се запознава с Наполеон. В началото на XIX в. основава толкова много тайни общества, че историците се затрудняват да посочат точния им брой. Един от хроникьорите отбелязва, че „Буонароти е същинско божество, ако не всемогъщо, то поне вездесъщо“ (вж. Eisenstein. The First Professional Revolutionist… Buonarroti, p. 48. Авторът цитира Ленинг). Буонароти има много общи приятели с Нодие и Юго: Петрюс-Борел, Луи Блан, Селестен Нантьой, Жеан Дюсеньор, Жан Жигу, така че твърде вероятно се е познавал и с тях. Всъщност липсата на каквито и да е сведения те да са се срещали е доста подозрителна, при положение че към края на живота си Буонароти се радва на огромна популярност в Париж. В своята „Митология на тайните общества“ Робъртс пише: „Цели трийсет години, досущ като паяк в скривалището си, той неуморно плете паяжината на конспирация, покосила едно по едно всички правителства“ (вж. Roberts. Mythology of the Secret Societies, p. 233. Eisenstein. Op. cit., p. 51.).

Много вероятно е и Буонароти, и Нодие да са членували в Братството от Сион, още повече че сред организациите на Буонароти са Филаделфийците, име, с което Нодие нарича своя орден. ↑

[26] Повече информация за Папюс ще намерите в бележките към Глава седма. ↑

[27] Lucie-Smith. Symbolist Art, p. 110. Повече подробности за живота на Пеладан и за съратниците му ще намерите в Pincus-Witten. Occult Symbolism in France. ↑

[28] Lucie-Smith. Op. cit., p. 111. ↑

[29] Така Кокто отвръща на молбата да изографиса част от един от параклисите в храма „Френската св. Богородица“ в Лондон. ↑

[30] Bander. Prophecies of St Malachy, p. 93. На латински изразът е „Pastor et Nauta“; думата „nauta“ значи и „моряк“, и „кормчия“, което на старофренски е „nautonnier“. ↑

[31] „Inde a primus“ (вж. L’Osservatore Romano, 2. VII. 1960). Английският превод е поместен в Rewiew for Religious. V. 20, 1961, p. 3. ↑

7. Конспирация през столетията

Какви изводи трябваше да направим от фактите, които бяхме събрали? Повечето бяха съществени и сякаш доказваха, че съществува някакъв план, някакъв цялостен замисъл. Оказа се, че колкото и неправдоподобен да ни се е сторил в началото, списъкът на великите магистри на Сион е подчинен на интересна закономерност. Така например мнозина от хората, посочени в него, имат кръвна или лична връзка със семействата, чиито родословия са поместени в „Документите на Братството“ — и най-вече с владетелите на Лотарингия. Повечето личности, изброени в списъка, членуват в един или друг орден или тайно общество. Абсолютно всички, макар и католици по вероизповедание, имат доста неортодоксални религиозни възгледи. Абсолютно всички проявяват интерес към езотеризма. В почти всички случаи великият магистър е свързан доста тясно със своя предходник и наследник на този пост.

Ала колкото и значима да е, тази закономерност не доказва нищо. Не доказва например, че Братството на монасите от Сион, за което се уверихме, че е съществувало през Средновековието, е оцеляло и през следващите столетия, още по-малко пък, че хората, посочени като велики магистри, наистина са оглавявали ордена. Все още ни се струваше невероятно някои от тях да са били велики магистри. В някои случаи тази наша теза бе подкрепена и от възрастта, на която съответният велик магистър е оглавил ордена. Не бе изключено, разбира се, Едуар дьо Бар, избран за велик магистър на пет години, или Рене Анжуйски — на осем, просто да са получили поста по някакъв наследствен принцип. Той обаче не важи за Робърт Флъд или Шарл Нодие, станали велики магистри на двайсет и една години, или за Дебюси, оглавил ордена на двайсет и три годишна възраст. Те просто не са имали време да изкачат всички степени, както например е във франкмасонството. Нито пък са получили признание в областта, в която работят. Тази аномалия ни се струваше необяснима, освен ако степента „велик магистър на Сион“ не бе чисто символична, нещо като ритуал, и не е била присъждана на статисти, вероятно неосъзнаващи какъв пост заемат.

Нямаше обаче смисъл да правим догадки, най-малкото въз основа на информацията, с която разполагахме. Ето защо отново се обърнахме към историята и се заехме да проучваме Братството на монасите от Сион и по други източници освен по списъка на великите магистри, по-конкретно по обемистите архиви на владетелите на Лотарингия и на някои от останалите родове, споменати в „Документите на Братството“. Искахме да проверим и други твърдения в тях, както и да открием доказателства, че е съществувало тайно общество, дърпащо конците иззад кулисите.

Ако Братството от Сион наистина е било тайно, едва ли щяхме, разбира се, да намерим някъде да се говори открито за него. В случай че е съществувало през вековете, то сигурно е действало под прикритието на различни маски, лица и имена, например под названието „Ормус“, от което впоследствие се е отказало. Едва ли е излагало на показ конкретните си политически възгледи и становища. Дори и да е изтичала информация за определена съгласувана позиция, тя явно е звучала твърде неправдоподобно. При положение че си имахме работа с организация, оцеляла близо девет столетия, трябваше да й признаем, че тя е действала изключително гъвкаво и се е приспособявала към условията. Дори самото й оцеляване говори, че е притежавала тези качества, в противен случай е щяла да се изроди в куха форма, лишена от всякаква власт, като например Дворцовата стража във Великобритания. Накъсо, Братството от Сион едва ли е имало една и съща структура през цялото си съществуване. Обратното, вероятно е било принудено периодично да се променя, да се нагажда като структура и цели спрямо променливия калейдоскоп на световната политика точно както преди век кавалерията е трябвало да бъде сменена с танкове и бронетранспортьори. В способността си да се приспособява към изискванията на времето и да използва неговите ресурси и терминология Сион явно е мерел ръст със своя екзотеричен съперник — римокатолическата църква, или може би със зловещата организация, известна като мафия. Ние, разбира се, не гледахме на членовете на Братството от Сион като на някакви префинени злосторници. Но ако не друго, мафията поне показа как, за да оцелее, една тайна организация се нагажда към различните епохи и каква огромна власт притежава.

Братството на монасите от Сион във Франция

Ако се вярва на „Документите на Братството“, между 1306 и 1480 г. Сион е притежавал девет храма. През 1481 г., когато умира Рене Анжуйски, броят им е нараснал на двайсет и седем. Според списъците най-важните се намират в Бурж, Жизор, Жарнак, Мон Сен Мишел, Монревал, Париж, Льопюи, Солем и Стене. В „Тайните досиета“ е добавено някак между другото, че има и една „арка, наречена «Beth-Ania», или Къщата на Ана, която е разположена в Рен Льошато“[1]. Не е съвсем ясно какво означава този пасаж, разбира се само, че Рен Льошато се радва на особено внимание. Пък и едва ли е някакво съвпадение, че след като изгражда вилата си, Сониер я нарича вила Витания.

Според „Тайните досиета“ храмът в Жизор е от 1306 г. и се намира на улица Виена. Явно е свързан с подземен тунел с местното гробище и параклиса „Св. Катерина“ под крепостта. Твърди се, че през XVI в. този параклис или криптата към него са се превърнали в хранилище за архивите на Братството от Сион, подредени в трийсет сандъка.

В началото на 1944 г., когато германците превземат Жизор, от Берлин пристига специална военна мисия, получила заповед да направи разкопки под крепостта. Мисията се проваля заради десанта на съюзническите войски в Нормандия, но скоро след това един френски работник — Роже Ломоа, решава сам да направи разкопки. През 1946 г. той съобщава на кмета на града, че е открил подземен параклис с деветнайсет каменни саркофага и трийсет метални сандъка. Молбата му да продължи разкопките и да огласи своето откритие остава без отговор: властите протакат, явно умишлено, да я удовлетворят. Най-сетне, през 1962 г., Ломоа възобновява своята работа в Жизор. Разкопките са под патронажа на Андре Малро, по онова време министър на културата на Франция, но не са огласени пред обществеността. Не са намерени обаче никакви саркофази и сандъци. В печата и в различни издания дълго се спори дали изобщо е имало подземен параклис. Ломоа твърди, че отново е проникнал в параклиса, но че той е бил плячкосан. Каквато и да е истината, факт е, че в два стари ръкописа, единия от 1696 г, другия от 1375 г.[2], се споменава за подземен параклис с име „Св. Катерина“.

Ако не за друго, най-малкото заради това разказът на Ломоа, както и твърдението, че архивите на Сион, са се съхранявали в подземния параклис, ни се сториха правдоподобни. Още повече че бяхме намерили неопровержими доказателства: Братството на монасите от Сион е съществувало най-малко три века след кръстоносните походи и разтурянето на Ордена на тамплиерите. Има документи, датиращи от периода началото на XIV в. — началото на XVII в. и свързани с Орлеан и с храма „Св. Самсон“ на Сион недалеч от града, в които между другото се споменава и орденът. Така например е записано черно на бяло, че в началото на XVI в. членовете на Братството на монасите от Сион в Орлеан отказват да спазват „устава“ и да „живеят заедно“, с което си навличат гнева на папата и на краля на Франция. В края на XV в. орденът е обвинен и в какви ли не други нарушения: в това, че не спазва своя устав, че членовете му живеят „отделно“, а не „под един и същи покрив“, че са „разгулни“, че напускат пределите на „Св. Самсон“, не посещават черковните служби и не си правят труда да ремонтират сградата, пострадала сериозно през 1562 г. През 1619 г. търпението на властите явно се изчерпва. Според историческите сведения през тази година Братството на монасите от Сион е прогонено от „Св. Самсон“ и сградата е предоставена на йезуитите[3].

В никой от документите, датиращи от 1619 г. насам, не намерихме да се споменава Братството от Сион — поне под това име. Но ако не друго, най-малкото можехме да докажем, че то е съществувало до XVII в. Ала самото доказателство повдигаше редица съществени въпроси. Като начало историческите сведения, които издирихме, не хвърляха светлина с какво всъщност се е занимавало Братството, какви са били неговите цели, интереси и евентуално влияние. Второ, от тях излизаше, че става дума за нещо незначително, за загадъчно братство на монаси или религиозни фанатици, чиято дейност, макар и еретична и вероятно обгърната в тайна, не е особено важна. Не виждахме връзка между очевидно немарливите обитатели на „Св. Самсон“ и прочутия, легендарен орден на Розата и Кръста, между неколцината непокорни монаси и институция, сред чиито велики магистри са някои от най-бележитите представители на западноевропейската история и култура. Според „Документите на Братството“ Сион е мощна и влиятелна организация, създала Ордена на тамплиерите и направлявала световната политика. Историческите сведения, на които се натъкнахме, дори не намекваха за институция от такъв мащаб.

Не бе изключено, разбира се, „Св. Самсон“ край Орлеан да е смятан от Сион за твърде отдалечен храм и членовете на ордена да не са развивали там активна дейност. И наистина, Орлеан дори не е включен в списъка на важните храмове на Сион, поместен в „Тайните досиета“. Ако Сион наистина е бил фактор, с който е трябвало да се съобразяват, Орлеан явно е само частица от един значително по-мащабен замисъл. Излизаше, че трябва да търсим другаде следи от ордена.

Херцозите на Гиз и Лотарингия

Карта 6. Херцогство Лотарингия в средата на XVI в.

През XVI в. владетелите на Лотарингия и техните роднини, владетелите на Гиз, правят съгласуван решителен опит да изместят династията Валоа от френския престол. Няколко пъти са на крачка от успеха. Само за трийсет години всички монарси от рода Валоа, техните наследници и принцове измират и династията е пред изчезване.

Три поколения владетели на Гиз и Лотарингия се мъчат да се възкачат на френския престол. Най-близко до целта са през 50-те и 60-те години на XVI в., когато на тяхна страна са Шарл, кардинал на Лотарингия, и брат му Франсоа, херцог на Гиз. Шарл и Франсоа са свързани с Гонзаг, владетелите на Мантуа, и с Шарл дьо Монпансие Бурбонски, главнокомандващ френската кралска армия, посочен в „Тайните досиета“ като велик магистър на Сион до 1527 г. Нещо повече, херцогът на Гиз Франсоа е женен за Ана д’Есте, херцогиня на Жизор. И в амбициите си да се домогне до престола той явно е подкрепян и подпомаган, макар и негласно, от Феранте ди Гонзаг, велик магистър на Сион от 1527 до 1575 г.

1. Херцозите на Гиз и Лотарингия.

И Франсоа, и брат му, кардиналът на Лотарингия, са описвани от по-късните историци като фанатизирани католици, тесногръди, груби, проявяващи нетърпимост и жестокост. Има обаче безспорни доказателства, че подобни квалификации са донякъде преувеличени, поне по отношение на религиозния фанатизъм. По всичко личи, че Франсоа и брат му са хитри нагаждачи, които правят мили очи ту на католиците, ту на протестантите в името на крайната си цел[4]. Така например на Трентския събор, състоял се през 1562 г., кардиналът на Лотарингия се опитва да децентрализира папската институция, да предостави самостоятелност на местните епископи и да възстанови църковната йерархия от времето на Меровингите.

През 1563 г. Франсоа дьо Гиз всъщност вече е крал, когато при атентат е застрелян. Брат му, кардиналът на Лотарингия, умира дванайсет години по-късно, през 1575 г. Но вендетата срещу френската кралската династия не престава. През 1584 г. новият херцог на Гиз и повият кардинал на Лотарингия отново предприемат опит да свалят монарха. Техен главен съюзник е Луи ди Гонзаг, херцог на Невер, който според „Документите на Братството“ девет години преди това е станал велик магистър на Сион. Върху знамето на заговорниците е изобразен лотарингският кръст — някогашният герб на Рене Анжуйски[5].

Враждата не стихва. В края на века династия Валоа най-сетне е унищожена. Ала родът на владетелите на Гиз също е съвсем обезкървен и тъкмо когато си е разчистил пътя към престола, не може да намери подходящ кандидат за крал.

Не се знае дали е имало организирано тайно общество или таен орден, които да подкрепят владетелите на Гиз и Лотарингия. Те безспорно са подпомагани от множество чужденци: емисари, пратеници, наемници, агенти провокатори, шпиони, които не е изключено да са били обединени в такава нелегална организация. Според Жерар дьо Сед такъв агент е Нострадамус; съществуват и други „Документи на Братството“, които потвърждават това негово подозрение. При всички положения има редица доказателства, че Нострадамус е работил тайно за Франсоа дьо Гиз и Шарл, кардинал на Лотарингия[6].

Ако Нострадамус наистина е бил агент на владетелите на Гиз и Лотарингия, той не само им е доставял важна информация за действията и плановете на техните противници, но и като придворен астролог на френските монарси е знаел какви ли не интимни тайни, както и техните слабости и капризи. Спекулирайки с уязвимите им места, е шантажирал психологически представителите на династия Валоа и ги е правел лесна плячка за техните врагове. А тъй като им е съставял и хороскопи, вероятно е съветвал противниците им кога е най-удобният момент срещу тях да бъде извършено покушение. Накратко, доста от предсказанията на Нострадамус явно са били не просто предсказания, а закодирани съобщения, графици, нареждания, планове за действие.

При всички положения едно е безспорно: някои от пророчествата на Нострадамус са свързани не с бъдещето, а с миналото, с рицарите тамплиери, династията на Меровингите, историята на владетелите на Лотарингия. Учудващо много от предсказанията му имат отношение с Разес, някогашното име на графството, където се намира Рен Льошато[7]. А безбройните четиристишия, в които се говори за възхода на „le grand monarch“[8], подсказват, че той би трябвало да дойде от Лангедок.

Натъкнахме се на още някои факти, свързващи още по-тясно Нострадамус с нашето изследване. Според Жерар дьо Сед[9], както и според преданията, преди да стане пророк, Нострадамус е прекарал доста време в Лотарингия. Явно е минал през нещо като чиракуване, през пробен период, след който е бил „посветен“ в много важна тайна. Според легендата е получил древна книга, съдържаща множество тайни познания, въз основа на която по-късно е написал своите пророчества. Книгата му е била показана не къде да е, а в обгърнатото със загадъчност абатство в Орвал, построено от втората майка на Годфрид Булонски, където според нашето изследване по всяка вероятност е основано Братството на монасите от Сион. Във всички случаи още цели две столетия Орвал е свързван с името на Нострадамус. Чак до Великата френска революция и епохата на Наполеон в Орвал се появяват книги с пророчества, приписвани на Нострадамус.

Съперничество за френския престол

До средата на 20-те години на XVI в. крал на Франция е Луи ХIII. Ала силата, която стои зад него, човекът, предопределящ политиката на страната, е кардинал Ришельо, пръв министър на Луи XIII, останал в историята като въплъщение на макиавелизма и на политическата обиграност. Не е изключено обаче той да е играл и друга роля.

Докато Ришельо постига във Франция невиждана дотогава стабилност, останала Европа и по-точно Германия е опустошавана от пожара на Трийсетгодишната война. По начало тя не избухва по религиозни причини, ала силите бързо се поляризират: от едната страна са фанатизирано католическите Испания и Австрия, а от другата — протестантските войски на Швеция и на малките германски княжества, включително Рейнски Пфалц, чиито владетели, курфюрст Фридрих и съпругата му Елизабет Стюарт, живеят в изгнание в Хага. Фридрих и съюзниците му на бойното поле са подкрепяни и подпомагани от мислители и автори розенкройцери и в континентална Европа, и в Англия.

През 1633 г. кардинал Ришельо започва да провежда дръзка и наглед невероятна политика: включва в Трийсетгодишната война и Франция, но не на страната, на която би могло да се очаква. Като кардинал пренебрегва верските си задължения, за да наложи надмощието на Франция в Европа. Опитва се да неутрализира Австрия и Испания, които открай време застрашават сигурността на страната му, както и да разруши хегемонията, извоювана преди повече от столетие от испанците в някогашните владения на Меровингите: Холандия и част от днешна Лотарингия. Вследствие на това Европа е смаяна от безпрецедентните действия на католическия кардинал, управляващ католическа държава и въпреки това изпратил католически части да се бият на страната на протестантите — срещу други католици. Нито един историк досега дори не е намеквал, че Ришельо е розенкройцер. Той обаче едва ли е могъл да направи нещо друго, с което така безусловно да застане на страната на розенкройцерите и да спечели тяхното благоразположение.

Междувременно Лотарингите отново проявяват, макар и не открито, апетити към френския престол. Този път претендент е Гастон Орлеански, по-малък брат на Луи XIII. Самият той не е от династията на Лотарингите. През 1632 г. обаче се оженва за сестрата на херцога на Лотарингия. Тоест, по майчина линия във вените на наследника му ще тече кръвта на Лотарингите и ако Гастон се възкачи на престола, те ще управляват Франция след едно поколение. Тази мисъл е достатъчна, та той да си спечели подкрепа. Сред поддръжниците на Гастон открихме човек, на когото вече се бяхме натъквали: Шарл, херцог на Гиз, ученик на младия Робърт Флъд и мъж на Анриет-Катерин дьо Жоайоз, владетелка на Куиза и Арк, където е гробът, еднакъв с този върху картината на Пусен.

Опитите Гастон да измести Луи от престола се провалят, но времето е на страната на Гастон или най-малкото на неговите потомци, понеже Луи XIII и Ана Австрийска нямат деца. Според мълвата кралят е хомосексуалист или импотентен, и наистина, има сведения, че от аутопсията след смъртта му се установява, че той не е можел да има деца. През 1638 г. обаче след двайсет и три годишен брак Ана Австрийска най-неочаквано ражда момче. По онова време, пък и днес малцина вярват, че баща на детето е кралят. Според историците от онова време, пък и според по-късни летописци баща е кардинал Ришельо или някой негов човек, например неговото протеже и наследник на кардиналския пост Мазарини. Има слухове, че след смъртта на Луи XIII Мазарини и Ана Австрийска дори се оженват тайно.

При всички положения раждането на наследник на Луи XIII осуетява плановете на Гастон Орлеански и Лотарингите. Когато през 1642 г. умират и Луи, и Ришельо, е предприет първият от множеството добре премислени опити Мазарини да бъде отстранен и невръстният Луи XIV да не наследи престола. Започнали като народни бунтове, тези опити прерастват в гражданска война, продължила цели десет години и останала в историята като Фрондата. Наред с Гастон Орлеански сред подстрекателите й са доста хора, родове и благородници, с които вече се бяхме сблъсквали: херцогът на Булон Фредерик-Морис дьо Латур д’Оверн; виконтът на Тюрен; херцогът на Лонгвил — внук на Луи ди Гонзаг, който е херцог на Невер и половин век преди това велик магистър на Сион. Щабквартирата и столицата на Фрондата е не другаде, а в старинния град Стене в Ардените.

Общество Светото тайнство

Според „Документите на Братството“ в средата на XVII в. Братството на монасите от Сион „насочва всичките си усилия да смъкне от власт Мазарини“. Явно не успява. Фрондата е разгромена, Луи XIV все пак става крал на Франция, а Мазарини, макар и да е отстранен за кратко от поста си, бързо си възстановява позициите и остава пръв министър до края на живота си през 1660 г. Но щом Сион е насочил усилията си към това да отстрани Мазарини, излиза, че най-сетне се бяхме натъкнали на някаква следа, на нещо, по което да проследим местонахождението на братството и неговата дейност. Знаехме кои родове са участвали във Фрондата — техните родословия също бяха указани в „Документите на Братството“, и бе логично да свържем Сион с подстрекателите на размириците.

В „Документите на Братството“ се твърдеше, че Сион се е противопоставял активно на Мазарини. Твърдеше се и че някои семейства и благороднически родове: например Лотарингите, Гонзагите, владетелите на Невер, Гиз, Лонгвил и Булон, не само симпатизират на ордена — техни представители стават негови велики магистри. Историята потвърждава, че тъкмо тези благороднически семейства са оглавявали опозицията срещу кардинала. Излизаше, че сме установили с какво точно се е занимавало Братството на Сион, а също и поне някои от неговите членове. В случай че бяхме прави, Сион — най-малкото през въпросния период, просто е било поредното име на едно движение и конспирация, които историците отдавна са установили и описали.

Ала участниците във Фрондата не са единствените, опълчили се срещу Мазарини. С него са се борили и други, и то доста след края на Фрондата. В „Документите на Братството“ многократно и упорито се споменава обществото Светото тайнство и се намеква недвусмислено, че това всъщност е Сион, или организация, свързана с него и действаща за прикритие под друго име, ала повтаряща характерните за ордена структура, дейност и методи.

Светото тайнство представлява високо организирано и дейно тайно общество. Няма никакво съмнение, че то е съществувало, за него свидетелстват и историци от онази епоха, и по-късни автори. Запазени са архивите му, на обществото са посветени множество книги и публикации. Името му е познато във Франция, то и досега е обгърнато в загадъчност и се радва на популярност. Някои от документите му дори са обнародвани.

Според историческите сведения обществото е учредено някъде между 1627 и 1629 г. от благородник, близък на Гастон Орлеански. И до ден-днешен обаче не се знае кой го е ръководел и е определял неговата политика. Единствените хора, свързвани безспорно с него, са или посредници, или редови членове, действали според нарежданията на висшестоящите. Сред тях са братът на херцогинята на Лонгвил и Шарл Фуке, брат на висшия финансов интендант на Луи XIV, както и чичото на философа Фенелон, който чрез Рамзи, рицар в масонската ложа, след половин век оказва огромно влияние върху франкмасонството. Измежду най-известните личности, свързвани с обществото Светото тайнство, са обвитият и до ден-днешен в загадъчност Сен Венсан дьо Пол и Никола Павийон, епископ на Але, град, отстоящ само на няколко километра от Рен Льошато, както и Жан-Жак Олие, основател на семинария „Св. Сюлпис“. Всъщност сега се смята, че тъкмо в „Св. Сюлпис“ е било седалището на обществото[10].

Като структура и дейност Светото тайнство се доближава до Ордена на тамплиерите и подготвя почвата за франкмасонството. От „Св. Сюлпис“ обществото организира гъста мрежа от свои клонове в провинцията. Членовете извън Париж не знаят кой точно ги ръководи и често са принуждавани да преследват цели, които не споделят. Дори им е забранено да общуват помежду си, с което се осигурява една силно централизирана власт. Дори в Париж водачите на обществото не се разкриват пред онези, които им служат така всеотдайно. Накъсо, обществото е организация, наподобяваща хидра с невидима глава. И досега не е известно кой го е ръководил. Знае се обаче, че лидерите на Светото тайнство са действали съобразно с някаква голяма тайна от изключителна важност. В историческите сведения от онова време се говори недвусмислено за „Тайната, която е същина на обществото“. Според един от уставите му, открит значително по-късно, „тъкмо тайната предопределя духа на обществото и е най-важна за него“[11].

За пред непосветените нови членове обществото се занимава главно с благотворителна дейност най-вече в районите, опустошени от религиозните войни и сетне от Фрондата: Пикардия, Шампания и Лотарингия. Днес обаче се знае със сигурност, че тази „благотворителност“ е само удобен параван за истинските цели на Светото тайнство: да се включи в така наречения „религиозен шпионаж“, като събира „разузнавателни данни“, и да внедри свои хора в най-важните държавни структури във Франция, включително в близките до краля кръгове.

Обществото явно преуспява и в двете насоки. Така например като член на кралския Съвет на съзнанието Венсан дьо Пол става изповедник на Луи XIII, а след време и близък съветник на Луи XIV, докато Мазарини не се противопоставя и не го принуждава да се откаже от тази роля. Колкото до кралицата майка Ана Австрийска, тя поне до едно време е пионка в ръцете на обществото, което я настройва срещу Мазарини. Ала Светото тайнство не се ограничава с престола. В средата на XVII в. обществото вече се радва на влияние и сред аристокрацията, в парламента, съда и полицията: в не един и два случая тези институции дръзват открито да се противопоставят на краля.

Така и не открихме историк, който било в онази епоха, било по-късно да е разтълкувал същността на обществото. Повечето го описват като войнствена католическа организация, като бастион на фанатизирани ортодокси, решени да изкоренят веднъж завинаги всички ереси. Но защо в една католическа държава подобна организация ще действа подмолно? И кои по онова време са еретиците? Протестантите? Или янсенитите? Да де, но сред членовете на обществото има множество протестанти и янсенити.

Ако Светото тайнство наистина е отстоявало толкова фанатично католицизма, то би трябвало да подкрепя кардинал Мазарини, който в края на краищата въплъщава интересите на римокатолицизма. Но ето че обществото всъщност му обявява война и вбесен, кардиналът се зарича, че няма да се успокои, докато не го унищожи. Нещо повече, Светото тайнство си навлича омразата и на други официални институции. Йезуитите се опълчват срещу обществото, други представители на католическата власт го обвиняват в „ерес“, тоест в същото, с което Светото тайнство претендира, че се бори. През 1651 г. епископът на Тулуза оповестява, че членовете му „богохулстват“, и намеква, че в ритуалите им има нещо твърде неблагочестиво[12], любопитен отглас на обвиненията, отправяни към тамплиерите. Епископът дори се заканва да ги отлъчи от църквата. Повечето от членуващите в обществото му се изсмиват в очите, твърде странна реакция за „фанатизирани“ католици.

Сдружението е учредено, когато розенкройцерството е в зенита на славата си. Всички смятат, че „невидимото братство“ е вездесъщо, което поражда не само паника и параноя, но и неминуемия „лов на вещици“. Но така и не е открит нито един розенкройцер, особено в католическа Франция, където розенкройцерското братство си остава плод на въображението на наплашената общественост. Така ли е обаче наистина? Ако розенкройцерите са решили да влияят върху съдбините на Франция, едва ли са могли да го постигнат по-лесно, освен като за прикритие създадат организация, уж преследваща розенкройцерите. С други думи, те вероятно са постигнали целите си и са спечелили привърженици в страната, като са разигравали ролята на заклети врагове на самите себе си.

Общество Светото тайнство се бори, и то с успех, срещу Мазарини и Луи XIV. През 1660 г., по-малко от година преди смъртта на кардинала, кралят се обявява официално срещу обществото и със заповед го разпуска. Следващите пет години Светото тайнство ловко пренебрегва неговото разпореждане. Накрая, през 1665 г. стига до извода, че е невъзможно и занапред да действа в „сегашната си форма“. В съответствие с това всички документи, свързани с обществото, са иззети и са скрити в тайно хранилище в Париж, чието местонахождение и досега не е установено, макар да се смята, че е в „Св. Сюлпис“[13]. Ако това наистина е така, значи и след повече от две столетия до архивите на обществото достъп са имали хора като абат Емил Офе.

Ала макар и Светото тайнство да престава да съществува в „сегашната си форма“, то не се отказва от дейността си най-малкото до началото на следващия век и продължава да бъде трън в очите на Луи XIV. Според непотвърдени данни оцелява чак до нашето столетие.

Дори това да не е вярно, едно е сигурно: обществото не се разпада след официалното му разтурване през 1665 г. През 1667 г. Молиер, който е заклет привърженик на Луи XIV, напада Светото тайнство със завоалирани, макар и доста красноречиви намеци в своя „Тартюф“. Въпреки че официално е разпуснато, обществото отвръща на нападките, като прави така, че пиесата да бъде свалена от сцената — тя не е играна цели две години въпреки августейшото застъпничество за драматурга. В лицето на някои писатели обществото явно си има и свои говорители, сред които според мълвата е и Ларошфуко, взел активно участие във Фрондата. Според Жерар дьо Сед и Лафонтен е член на Светото тайнство и неговите прекрасни, наглед безобидни басни всъщност са насочени под прикрита форма срещу краля. Подобно твърдение не е безпочвено: Луи XIV не харесва Лафонтен и прави всичко възможно той да не бъде приет във Френската академия. А сред покровителите на писателя са херцогът на Гиз, херцогът на Булон, виконтът на Тюрен и вдовицата на Гастон Орлеански.

Така в Светото тайнство открихме едно реално съществувало тайно общество, чиято история в по-голямата си част е документирана. На пръв поглед то е католическо, макар и дейността му определено да е насочена срещу католицизма. Тясно свързано е с някои влиятелни аристократични семейства, които участват във Фрондата и чиито родословия са включени в „Документите на Братството“. Негово седалище е „Св. Сюлпис“. То внедрява свои хора на ключови постове и с времето започва да оказва силно влияние. Активно се противопоставя на кардинал Мазарини. Във всички тези отношения се покрива почти напълно с представата за Братството от Сион, както е описано в „Документите на Братството“. Ако Сион наистина е действал през XVII в., можехме да направим извода, че той и обществото всъщност са една и съща организация. Или че Светото тайнство му е служело за параван.

Замъкът Барбьори

Според „Документите на Братството“ Мазарини отвръща на враждебността на Сион с жестоки гонения. Сред основните му жертви са Плантарите, преки потомци на Дагоберт II и на династията на Меровингите. В „Документите на Братството“ е указано, че през 1548 г. Жан де Плантар се оженва за Мари дьо Сен Клер, с което още веднъж свързва семейството си с рода на Сен Клер и Жизор. По онова време Плантарите обитават замъка Барбьори край Невер в днешния департамент Ниевр, който в продължение на едно столетие е тяхна официална резиденция. Пак според „Документите на Братството“ на 11 юли 1659 г. Мазарини се разпорежда замъкът да бъде сринат до основи. Избухва пожар, при който семейство Плантар изгубва цялото си имущество[14].

Тези твърдения не са отразени в нито една официална история или биография на Мазарини. И ние не открихме в историческите сведения да се споменава, че семейство Плантар е живяло някога в Ниевр или в замък с името Барбьори. И въпреки всичко кардиналът наистина е проявявал интерес към херцогство Невер и в крайна сметка успява да го откупи с акт, подписан на 11 юли 1659 г.[15], същия ден, в който се твърди, че е бил разрушен замъкът Барбьори.

Това ни накара да не се отказваме от проучването. В крайна сметка се натъкнахме на някои откъслечни доказателства, недостатъчни, за да разберем какво точно се е разиграло, ала потвърждаващи достоверността на фактите в „Документите на Братството“. В един списък от 1506 г., в който са изброени имотите и владенията в Ниевр, наистина се споменава и името Барбьори. В указ, издаден през 1575 г., се говори за селцето Леплантар в Ниевр[16].

По всичко личеше, че наистина е имало замък с името Барбьори. През 1874–1875 г. членовете на Дружеството за литература, наука и изкуство се заемат с разкопките на някакви останки, едно изключително трудно начинание, тъй като от развалините не е останало почти нищо, камъните почти са се разтопили от някогашен пожар, а местността с покрита с гора. Накрая обаче ентусиастите се натъкват на останки от градска стена и на замък. Днес се смята, че там се е издигал Барбьори, който преди унищожаването си се е състоял от малък укрепен град и от замък[17]. Разкопките се намират съвсем близо до някогашното селце Леплантар.

Сега вече бяхме абсолютно сигурни, че замъкът Барбьори е съществувал и е бил опожарен. А тъй като селцето се е казвало Леплантар, нямахме основание да се съмняваме, че е било във владенията на семейство Плантар. Странното бе, че не са се запазили никакви исторически сведения кога и от кого е унищожен замъкът. Ако го е сторил Мазарини, той явно доста се е потрудил да потули всички следи. Очевидно някой съвсем целенасочено се бе опитал да заличи замъка Барбьори от картата и от историята. Защо, освен ако не е искал да скрие нещо?

Никола Фуке

Освен участниците във Фрондата и обществото Светото тайнство Мазарини има и други врагове. Сред най-яростните измежду тях е Никола Фуке, който през 1653 г. става висш финансов интендант на Луи XIV. Талантлив, хитър и амбициозен, за няколко години той се утвърждава като най-влиятелния и богат човек в кралството. Понякога го наричат „истинския крал на Франция“. Фуке има и политически апетити. Според мълвата смятал да превърне Бретан в независимо херцогство, което да оглави.

Майка му, както и брат му Шарл, архиепископ на Нарбон в Лангедок, са сред известните членове на общество Светото тайнство. По-малкият му брат Луи също е духовник. През 1656 г. Никола Фуке праща Луи в Рим по причини, които така и не са изяснени. Оттам Луи му пише писмото, цитирано в Глава първа — че се е срещнал с Пусен и е научил от него тайна, предоставяща „възможности, с които дори кралете надали някога ще се сдобият“. Ала макар Луи да е доста словоохотлив в кореспонденцията си, Пусен мълчи като гроб. Върху личния му печат е гравиран девизът: „Tenet Confidentiam“.

През 1661 г. Луи XIV заповядва Никола Фуке да бъде задържан. Обвиненията срещу него са съвсем общи и мъгляви, например че е злоупотребявал с държавни средства и дори че е подстрекавал към бунт. Въз основа на тях е конфискувано цялото му имущество. Кралят обаче забранява да се пипат документите и писмата на неговия финансов интендант и настоява да ги прегледа лично и насаме.

Процесът срещу Фуке продължава цели четири години и се превръща в истинска сензация. Общественото мнение се разделя на две. Луи Фуке, който се е срещнал с Пусен и е писал на брат си от Рим, вече е мъртъв. Ала майката на финансовия интендант и другият му брат вдигат на крак цялото общество „Светото тайнство“, сред чиито членове е и един от съдиите на процеса. Обществото прави всичко възможно да защити Фуке, настройва в негова полза царедворци и общественото мнение. Луи XIV, който по принцип не се слави като жесток, държи на всяка цена да бъде издадена смъртна присъда. Съдът обаче отказва да се съобрази с желанието му и осъжда Фуке на доживотно изгнание. Вбесен, кралят продължава да настоява за смъртна присъда и заменя непокорните съдии с по-послушни. Общество Светото тайнство също не се предава. Накрая, през 1665 г. Фуке е осъден на доживотен затвор. По изричните указания на Луи XIV е хвърлен в единична килия. Забранено му е да държи в себе си каквито и да било писмени принадлежности и да контактува с когото и да било. Според мълвата надзирателите, дръзнали да разговарят с него, били пращани в кораби затвори или качвани на бесилото[18].

През 1665 г., когато Фуке е вкаран в тъмница, в Рим умира Пусен. През следващите години Луи XIV прави какво ли не да се сдобие с една-единствена негова картина: „Аркадийски овчари“. През 1685 г. най-сетне я получава. Платното обаче не е изложено никъде, дори в двореца. Скрито е в покоите на Луи XIV и до него без изричното разрешение на монарха не може да припари никой.

Историята на Фуке има и продължение: каквито и прегрешения да е извършил, каквито и да са причините той да изпадне в немилост, неговите потомци не си изпащат. В средата на следващия век внукът на Фуке, маркиз на Бел Ил, е удостоен с невиждани за Франция почести. През 1718 г. той преотстъпва Бел Ил — укрепен остров край Бретан, на краля. В замяна получава някои доста интересни територии: Лонгвил, за чиито бивши херцози и херцогини вече стана дума, и Жизор. През 1718 г. маркизът на Бел Ил става граф на Жизор. През 1742 г. вече е херцог на Жизор. А през 1748 г. Жизор получава високия статут „главно херцогство“.

Никола Пусен

Пусен е роден през 1594 г. в малкото градче Лезандли, отстоящо, както установихме, на няколко километра от Жизор. Съвсем млад напуска Франция и отива да живее в Рим — връща се в родината си един-единствен път, в началото на 40-те години на XVII в., по молба на кардинал Ришельо, поканил го, за да му възложи специална задача.

Макар да не участва активно в политиката и малцина историци да са се спирали на политическите му пристрастия, Пусен всъщност е тясно свързан с Фрондата. Той не напуска убежището си в Рим. Но от писмата му от този период личи, че се чувства дълбоко съпричастен с хората, възправили се срещу Мазарини, и че е учудващо близък с мнозина от организаторите на Фрондата: когато говори за тях, Пусен непрекъснато използва местоимението „ние“, с което се причислява към тях[19].

Вече бяхме проследили откъде води началото си темата за подземната река Алфей, за Аркадия и аркадийските овчари, към която проявява интерес още Рене Анжуйски. Сега оставаше да установим откъде идва фразата „Et in Arcadia Ego“ върху платното на Пусен. Тя се появява и в една негова по-ранна картина, където има не гробница, а само гроб край планински зъбер. Върху гроба се вижда череп, а на преден план е изобразено водно божество с брада, потънало в мрачен размисъл: водният бог Алфей, господар на подземната река. Тази картина е някъде от 1630 или 1635 г., тоест рисувана е пет-десет години преди по-известния вариант на „Аркадийски овчари“.

Фразата „Et in Arcadia Ego“ се появява за пръв път някъде между 1618 и 1623 г. в картина на Джовани Франческо Гуерчино, въз основа на която е рисувано и платното на Пусен. В творбата на Гуерчино двама овчари излизат на поляна в гората и се натъкват на каменна гробница. Върху нея е гравиран познатият надпис, а отгоре има голям череп. Каквото и да е символичното значение на картината му, самият Гуерчино също поставя някои въпроси. Той познава отлично не само езотеричните учения, но и ритуалите в тайните общества; някои от другите му произведения са посветени на типично масонски теми, и то цели двайсет години, преди ложите да започнат да се разрастват в Англия и Шотландия. Една от картините на Гуерчино — „Издигането на майстора“, съвсем недвусмислено е посветена на масонската легенда за Хирам, архитект и строител на Соломоновия храм. Рисувана е близо век, преди легендата да се утвърди в масонството[20].

Според „Документите на Братството“ „Et in Arcadia Ego“ е официален девиз на семейство Плантар най-малко от XII в., когато Жан де Плантар се жени за Идоан дьо Жизор. Според източник, посочен в „Документите“, девизът е цитиран още през 1210 г. от някой си Робер, абат на „Мон Сен Мишел“[21]. Не получихме достъп до архивите на „Мон Сен Мишел“, така че не успяхме да проверим достоверността на твърдението. Установихме обаче, че датата 1210 г. е преднамерено сбъркана, за да подвежда, и че през 1210 г. в „Мон Сен Мишел“ не е имало никакъв абат на име Робер. В периода между 1154 и 1186 г. обаче абат там е Робер дьо Торини, известен като плодовит и добросъвестен историк. Наред с другото събира девизи, емблеми и гербове на благороднически родове от целия християнски свят[22].

Фигура 1. Семейният герб на Плантар.

Откъдето и да идва фразата „Et in Arcadia Ego“, за Гуерчино и Пусен тя не е просто стих от елегично стихотворение. Явно е съдържала важно тайно значение, известно и на някои други хора, тоест била е нещо като масонски знак или парола. Именно така на едно място в „Документите на Братството“ се определя характерът на символичното и алегоричното изкуство:

Алегоричните произведения имат това предимство, че с една-едничка дума предават отношения, каквито не биха могли да изразят цели томове. Тези произведения са достъпни за всички, ала значението им е ясно само за малцина избрани. Над и отвъд тълпата автор и читател се разбират. Необяснимият успех на някои творби се дължи тъкмо на това качество — алегорията, която е не само мода, но и начин за езотерично общуване.[23]

В дадения контекст пасажът се отнася за Пусен. Но както доказва Франсис Йейтс, той би могъл да бъде приложен и спрямо творчеството на Леонардо, Ботичели и други художници от Ренесанса, както и за по-късни творци: Нодие, Юго, Дебюси, Кокто и хората около тях.

Параклисът „Рослин“ и замъкът Шъгборо

При предишните си проучвания вече бяхме установили, че между великите магистри на Сион от XVII и XVIII в. и франкмасонството в Европа съществуват тесни връзки. Докато се занимавахме с франкмасонството, се натъкнахме и на други отношения между тях, които засягаха не самите велики магистри, а други страни на нашето изследване.

Така например непрекъснато се споменаваше родът Синклер, шотландска издънка на семейства Сен Клер и Жизор от Нормандия. Владенията му в Рослин са само на няколко километра от някогашния храм на тамплиерите в Шотландия, а параклисът „Рослин“, изграден някъде между 1446 и 1486 г., открай време е свързван и с франкмасонството, и с розенкройцерите. Нещо повече, в указ, издаден вероятно през 1601 г., представителите на семейство Синклер са обявени за „потомствени велики магистри на шотландското масонство“[24]. Това е най-ранният съхранил се масонски документ в тесния смисъл на думата. Но според някои масонски източници предаваното по наследство велико магистърство е предоставено на семейство Синклер от Джеймс (Яков) II, крал на Шотландия от 1437 до 1460 г., времето на Рене Анжуйски.

Във Великобритания се натъкнахме и на още една, по-загадъчна страна от нашия ребус, свързана със Стафордшир, средище на масонската дейност в началото и средата на XVII в. Когато през 1714 г. Чарлс Ратклиф, велик магистър на Сион, успява да избяга от затвора Нюгейт, му помага неговият братовчед, граф на Личфийлд. Към края на века семейството на владетелите на Личфийлд остава без наследници и изгубва титлата, откупена в началото на XIX в. от потомците на семейство Ансън, сегашни графове на Личфийлд.

Днес те живеят в замъка Шъгборо в Стафордшир. Някогашна резиденция на епископа, Шъгборо е откупен от Ансънови през 1697 г. През следващия век там живее братът на Джордж Ансън, прочутият адмирал, обиколил света. Когато Джордж Ансън умира през 1762 г., в Парламента е прочетено елегично стихотворение, в което наред с другото се казва:

Ти взор хвърли на този мрамор стар

и ще въздъхнеш, тъжната поука осъзнал:

че и в Аркадия, на Елисейските поля,

сред нимфите засмени и палуващи деца

отдръпват се и радост, и нега,

помръкват те пред тъжната съдба.

Там, дето има танци, лютни, веселба,

където страст тупти във влюбени сърца,

животът млад къде е разцъфтял,

пак разумът ни сочи с пръст към гроба стар[25].

Това е недвусмислен намек за картината на Пусен и надписа „Et in Arcadia Ego“, а също и за „пръста, сочещ към гроба стар“. В Шъгборо има внушителен мраморен барелеф, изработен по поръчка на Ансънови някъде между 1761 и 1767 г. В него откриваме възсъздадено — само че обратно, в огледален образ — платното „Аркадийски овчари“ на Пусен. Точно под барелефа има тайнствен надпис, който и досега не е разчетен от никого:

Тайното послание на папата

През 1738 г. папа Климент XII пише була, с която анатемосва всички франкмасони, обявени от него за „врагове на римокатолическата църква“. Така и не е ясно защо са ги смятали за врагове, след като мнозина измежду тях, например якобитите, са фанатизирани католици. Не е изключено папата да е бил наясно, че както установихме и ние, ранните франкмасони са свързани с розенкройцерите от XVII в., обявили се срещу католическата църква. При всички положения има едно писмо, обнародвано чак през 1962 г., което хвърля известна светлина. Писано е от папа Климент XII и е адресирано до неизвестен получател. В него папата заявява, че масонството се основава на ерес, на която вече се бяхме натъквали многократно: тя оспорва божествения произход на Исус. По-нататък Климент XII подчертава, че зад франкмасонството стоят същите движещи сили, същите „умове“, предизвикали реформацията на Лутер[26]. Папата може и да е страдал от мания за преследване, но е важно да отбележим, че той не говори за някакви мъгляви възгледи или неизбистрена традиция. Обратното, има предвид организация с ясна структура — секта, орден, тайно общество, което столетия наред правят всичко възможно да подкопаят основите на католицизма.

Камъкът на Сион

В края на XVIII в., когато масонските ложи никнат като гъби след дъжд, се налага така нареченият Източен ритуал на Мемфис[27]. Тъкмо в него, доколкото знаем, за пръв път се споменава името Ормус, с което в периода между 1188 и 1307 г. се е наричало и Братството на монасите от Сион. Според Източния ритуал на Мемфис Ормус е египетски мъдрец, обединил езическите вярвания с християнството и положил началото на розенкройцерството.

В други масонски ритуали от XVIII в. непрекъснато се споменава „Камъкът на Сион“, същият, който според „Документите на Братството“ прави „кралската династия“, основана от Годфрид и Балдуин Булонски, „равнопоставена“ на другите кралски династии в Европа. Първоначално решихме, че Камъкът на Сион е хълмът Сион, „високият хълм“ източно от Йерусалим, където Годфрид построява абатство, подслонило ордена, наложил се като Братство на монасите от Сион. Но в масонските източници на израза „Камъкът на Сион“ явно се придава и друго значение. Предвид подчертания интерес на масоните към Храма в Йерусалим не е чудно, че в техните източници се цитират пасажи от Библията, където явно не става дума просто за хълм, скала, а за камък, подминат или неоснователно пренебрегнат при изграждането на Храма, който впоследствие е трябвало да бъде вграден като негов крайъгълен камък. В Псалм 117 например се казва:

Камъкът, който отхвърлиха зидарите, той стана глава на ъгъла.

В евангелие от Матея (21:42) Исус намеква именно за този псалм:

Нима не сте чели никога в писанията: „Камъкът, който отхвърлиха зидарите, той стана глава на ъгъла?“

В „Послание до Римляни“ (9:33) камъкът пак се споменава, но по-мъгляво:

Ето, полагам в Сион Камък на препъване и Камък на съблазън; и всеки, който вярва в Него, няма да се посрами.

В „Деяния на Апостолите“ (4:10-11) камъкът от Сион може да бъде тълкуван като метафора на самия Исус:

Чрез името на Иисуса Христа Назорея… тоя стои пред вас здрав. Този е камъкът, който, пренебрегнат от вас, зидарите, стана глава на ъгъла.

В „Послание до Ефесяните“ (2:20) е още по-очевидно, че Исус е отъждествяван с камъка на Сион:

Като се утвърдихте върху основата на апостолите и пророците, имайки Самия Иисуса Христа за крайъгълен камък.

А в „Първото съборно послание на Петра“ (2:3-8) това отъждествяване е още по-недвусмислено:

Господ е благ. Като пристъпвате към Него, живия камък, от човеците отхвърлен, но от Бога избран, драгоценен, и вие сами, като живи камъни, съграждайте от себе си духовен дом, свето свещенство, за да принесете духовни жертви, благоприятни Богу чрез Иисуса Христа. Ето защо в Писанието е казано: „Ето, полагам в Сион крайъгълен Камък, избран, драгоценен, и който вярва в Него, няма да се посрами.“ И така, за вас, вярващите, Той е драгоценност, а за невярващите — „Камък, Който отхвърлиха зидарите, но който стана глава на ъгъла“, и „Камък на препъване и Камък на съблазън“, о Който се те препъват, като не се покоряват на словото; за това са и отредени.

Още в следващия стих се набляга на теми, чието значение ни се изясни едва по-късно. В него се говори за предопределена царска династия, чиито представители са и духовни, и светски водачи, нещо като царе свещеници:

Но вие сте род избран, царствено свещенство, народ свет, люде придобити…

Как трябваше да тълкуваме тези смайващи пасажи? Как трябваше да разбираме Камъка от Сион — крайъгълния камък на Храма, който толкова осезаемо присъства в „тайните за посветени“ на франкмасонството? Как трябваше да разбираме недвусмисленото отъждествяване на този крайъгълен камък със самия Исус? Как трябваше да разглеждаме и „кралската династия“, основана не другаде, а върху Камъка на Сион, тоест върху самия Исус, и по времето на кръстоносните походи „равнопоставена“ на другите кралски династии в Европа[28]?

Движение за обновление на католическата църква

През 1833 г. Жан-Батист Питоа, някогашен ученик на Шарл Нодие в библиотека „Арсенал“, работи като чиновник в Министерството на просветата[29]. Същата година министерството се нагърбва с амбициозна задача: да публикува всички свързани с историята на Франция документи, дотогава държани в поверителните хранилища. Създадени са специални комисии, които да ръководят начинанието, сред чиито членове са Виктор Юго, Жюл Мишле и специалистът по кръстоносните походи барон Еманюел Рей.

Един от трудовете, издадени с помощта на Министерството на просветата, е монументалното изследване „Процесът срещу тамплиерите“, в което Мишле най-подробно се спира на протоколите на Инквизицията от процесите срещу членове на ордена. В рамките на същата програма барон Рей издава няколко труда, посветени на кръстоносните походи и на Йерусалимското кралство. В тях за пръв път са обнародвани оригиналите на укази, свързани с Братството на монасите от Сион. На някои места текстовете, които цитира Рей, съвпадат дума по дума с пасажите в „Документите на Братството“.

През 1875 г. барон Рей основава заедно с други свои съмишленици дружество „Латински Изток“ със седалище в Женева, което се заема с амбициозни археологически разкопки. Издава и свое списание, „Ревю дьо л’Ориан латен“, което днес е един от основните източници на информация за съвременни историци като сър Стивън Рънсиман. В списанието са поместени още някои укази на Братството на монасите от Сион.

В изследователската си дейност Рей се придържа към новите принципи в историографията, зараждащи се по онова време в Европа и най-вече в Германия и представляващи сериозна заплаха за църквата. Толкова популярните в края на XIX в. дарвинизъм и агностицизъм вече са предизвикали „криза на вярата“, задълбочена от новия научен подход. В миналото историческите проучвания често са твърде несериозни и се осланят на доста съмнителни източници: предания и легенди, лични спомени, небивалици, разпространявани по една или друга причина. Едва през XIX в. германските учени започват да въвеждат строгия изследователски подход, който днес се смята за нещо обичайно и задължително за всеки сериозен историк. Тъкмо това критично проучване, тъкмо проверката на данните по първоизточника и засичането им по хронология са залегнали в представата за педанта тевтонец. Макар че в ония години германските историци се вторачват прекалено много в дреболиите, те залагат основите на сериозната изследователска дейност. Пак на тях дължим и някои значими археологически открития, най-прочутото измежду които, разбира се, е Троя, намерена от Херман Шлиман.

Въпрос само на време е подходът на германските учени да бъде приложен все така усърдно и към Библията. А църквата, основаваща се на безпрекословното приемане на догмите, е наясно, че Светото писание няма да издържи на подобно задълбочено проучване. В своята прочута и доста спорна творба „Животът на Исус“ Ернест Ренан вече е приложил методите на германските историци спрямо Новия завет и резултатите според католическата върхушка са твърде смущаващи.

Движението за обновление на римокатолическата църква се заражда главно като противовес на това ново предизвикателство. Първоначалната му цел е да създаде поколение специалисти по догматиката, които да са обучени в германската традиция и които да защитят с „тежката артилерия на критическия подход“ истинността на Светото писание. С времето обаче тези намерения са осуетени. Колкото повече църквата се стреми да въоръжи младите духовници за битката в съвременния полемичен свят, толкова по-често същите тези духовници се отказват от каузата, за която са вербувани. Приложен към Библията, критическият подход разкрива множество несъответствия, противоречия и подтекст, които очевидно са в разрез с догмите на римокатолицизма. В края на миналото столетие членовете на Движението за обновление вече не са елитната ударна сила, каквато църквата се надява да станат, а изменници, които, както личи, са на крачка от еретизма. Всъщност се превръщат в най-сериозната заплаха, пред която католицизмът е изправен от времето на Мартин Лутер насам, и почти предизвикват разкол, какъвто църквата не е изживявала от векове.

Средище на движението е — както и в случая с общество Светото тайнство, — „Св. Сюлпис“ в Париж. Сред неговите най-ярки представители е човекът, оглавявал семинарията в периода 1852 — 1884 г.[30] От „Св. Сюлпис“ идеите на движението бързо се разпространяват и в останала Франция, в Италия и Испания. Според тях текстовете на Светото писание не съдържат някаква абсолютна истина и трябва да бъдат тълкувани в контекста на своето време. Хората от Движението за обновление се обявяват и срещу все по-силната централизация в църквата и най-вече срещу наскоро утвърдената доктрина за главенството и незаблудимостта на папата[31], която е в пълно противоречие с новите тенденции в обществото. Не след дълго идеите им биват отстоявани не само от интелектуалци духовници, но и от известни и влиятелни писатели. Сред най-изявените техни изразители са личности като Роже-Мартен дю Гар във Франция и Мигел де Унамуно в Испания.

Както може да се очаква, църквата отвръща яростно и ожесточено. Членовете на Движението за обновление са обявени са франкмасони. Мнозина измежду тях са анатемосани и отлъчени от църквата, а творбите им са вписани в Индекса[32]. През 1903 г. папа Лъв XIII учредява към Ватикана Библейска комисия, която да цензурира всички трудове, свързани със Светото писание. През 1907 г. папа Пий X официално анатемосва Движението за обновление, а на 1 септември 1910 г. църквата задължава всички духовници да полагат клетва, че ще се борят с него.

Въпреки това то продължава да се радва на огромна популярност чак до избухването на Първата световна война, когато обществеността насочва вниманието си към други проблеми. Особено дързък е абат Тюрмел, отстоявал в книгите си идеите на Движението за обновление. Като преподавател в Бретан той е образец на набожността, същевременно обаче издава най-малко под четиринайсет различни псевдонима цяла поредица от трудове, всички включени в Индекса. Едва през 1929 г. се разбира, че техен автор е Тюрмел. Излишно е да казваме, че абатът моментално е отлъчен от църквата.

Междувременно Движението за обновление намира почва и във Великобритания, където е посрещнато с възторг от англиканската църква. Сред най-горещите му привърженици е Уилям Темпъл, по-късно архиепископ на Кентърбъри, който заявява, че в членовете на Движението „вече вярват повечето образовани хора“[33]. Сред съратниците на Темпъл е каноникът А. Л. Лили, познавал свещеника, от когото получихме онова сензационно писмо: че той разполагал с „неопровержими доказателства“, че Исус не е умрял върху кръста.

Знаехме, че известно време Лили е работил в Париж, където се запознава с абат Емил Офе — човека, на когото Сониер занася свитъците, открити в Рен Льошато. С огромните си познания по история и лингвистика, с владеенето на няколко езика Офе е олицетворение на младия клерикал учен на своето време. Той обаче е учил не в семинарията „Св. Сюлпис“, а в Лотарингия, в семинарията на Сион „Вдъхновеният хълм“[34].

„Протоколите на Сион“

Едно от най-убедителните доказателства за съществуването и дейността на Братството от Сион, на което се натъкнахме, е от края на миналото столетие. То е известно на мнозина, но не е смятано за доказателство. Обратното, открай време е свързвано с много по-зловещи неща. Изиграло е важна роля в най-новата история и до ден-днешен разбунва страстите, поражда такива ожесточени противоборства и мрачни спомени, че повечето историци гледат да не се занимават с него. Това доказателство е допринесло много за насаждането на някои предразсъдъци, заради него са страдали мнозина и затова подобна реакция е напълно разбираема. С него някои хора са злоупотребявали, за да вършат престъпления, ние обаче се убедихме, че то си е останало неразбрано.

Всеизвестна е ролята, която е играел Распутин като царедворец на Николай. Не се знае обаче, че доста преди Распутин мнозина влиятелни личности от обкръжението на руския цар са проявявали интерес към езотеричното. През последното десетилетие на XIX в. и в началото на нашето столетие такъв кръг се оформя около човек, известен като мосю Филип, и неговия духовен наставник, който редовно гостува в двореца в Петербург. А наставник на мосю Филип е не друг, а французинът Папюс[35], езотерик, свързан с Жюл Доанел (основател на неокатарската църква в Лангедок), Пеладан (който твърди, че е открил гроба на Христос), Ема Калве и Клод Дебюси. Накратко, „френското окултно възраждане“ от края на миналия век не само намира почва и в Петербург. Неговите представители се радват на привилегията да са лични довереници на царя и царицата.

Но езотеричният кръжец около Папюс и мосю Филип се натъква на активното противодействие на някои други влиятелни личности, например на великата княгиня Елизавета, твърдо решена да наложи сред царедворците своите фаворити. Сред любимците й е една тъмна личност, останала в историята с псевдонима Сергей Нилус. Някъде през 1903 г. той занася на царя един твърде съмнителен документ, според който срещу Николай се подготвял заговор. Ако обаче е очаквал царят да му е благодарен, явно е бил силно разочарован. Николай заявява, че това е гнусен фалшификат, и се разпорежда всички екземпляри от него да бъдат унищожени. Изпаднал в немилост, Нилус е прогонен от двореца.

Но документът или най-малкото един екземпляр от него се запазва. През 1903 г. е тиражиран в някакъв вестник, никой обаче не му обръща внимание. През 1905 г. е публикуван отново, този път в приложението към една от книгите на прочутия философ мистик Владимир Соловьов. Сега вече материалът разпалва любопитството, за да се превърне в един от най-оспорваните и скандални документи на нашия век.

Става дума за трактат или по-точно, за обществено-политическа програма. Появявал се е под различни леко променени заглавия, най-известното от които е „Протоколите на старейшините от Сион“[36]. Смята се, че източникът им е еврейски, и за повечето антисемити от онова време „Протоколите“ са безспорно доказателство за „световна еврейска конспирация“. Така например през 1919 г. „Протоколите“ са раздадени на белогвардейците, които през следващите две години, по време на Гражданската война, избиват 60 хиляди евреи, задето били организирали революцията от 1917 г. През 1919 г. ги разпространява и Алфред Розенберг, по-късно главен теоретик на расизма и един от най-яростните привърженици на националсоциализма в Германия. В „Моята борба“ Хитлер цитира „Протоколите“, за да обоснове фанатичните си предразсъдъци; твърди се, че фюрерът е вярвал безпрекословно в автентичността им. Английският вестник „Морнинг Поуст“ също не подлага на съмнение достоверността им. През 1921 г. дори „Таймс“ ги взима на сериозно и едва по-късно признава грешката си. Днес специалистите са на мнение, че „Протоколите“, поне в сегашния им вид, са груб и недодялан фалшификат, с което сме напълно съгласни. Въпреки това те и досега биват разпространявани в Латинска Америка, Испания и дори Великобритания като антисемитска пропаганда[37].

В „Протоколите“ в най-общ вид е изложена програма не за друго, а за пълно световно господство. На пръв поглед те са издържани в стила на Макиавели и наподобяват нещо като вътрешен правилник, предназначен за група хора, които са решили да наложат нов световен ред и да се разпореждат със съдбините на човечеството. В текста се говори за конспирация с множество пипала, която е призвана да насажда анархия и хаос, да сваля режими, да внедрява в управлението на различните държави членове на масонски ложи и други подобни организации и в крайна сметка да установи пълно господство над обществените, политическите и икономическите институции в западния свят. Анонимните автори на „Протоколите“ заявяват недвусмислено, че са „предопределяли“ историята на цели народи „в съответствие с политически план, за който вече столетия наред никой дори и не подозира“[38].

Съвременният читател ще отсъди, че „Протоколите“ са написани от някоя измислена организация от рода на СПЕКТЪР, срещу която се бори Джеймс Бонд, героят от романите на Иън Флеминг. Ала когато „Протоколите“ се появяват за пръв път, мнозина смятат, че те са съставени на Международния еврейски конгрес, състоял се през 1897 г. в Базел. Подобно твърдение отдавна е опровергано. Знае се например, че първите екземпляри от „Протоколите“ са били на френски, а на конгреса в Базел от 1897 г. не е присъствал нито един делегат от Франция. И още нещо, доказано е, че още през 1884 г., цели тринайсет години преди конгреса в Базел, вече е имало един екземпляр от „Протоколите“ и той е попаднал у член на масонска ложа, същата ложа, където е членувал и Папюс, станал по-късно неин велик магистър[39]. Освен това тъкмо в тази ложа се заражда преданието за Ормус, легендарния египетски мъдрец, обединил езическите вярвания с християнството и основал розенкройцерството.

Днес учените са доказали, че във вида, в който са публикувани, „Протоколите“ са в известен смисъл повторение на една сатирична творба, написана и издадена през 1864 г. в Женева от Морис Жоли, който в нея отправя нападки към Наполеон III и по-късно е хвърлен в затвора. Според някои източници Жоли е член на Ордена на розенкройцерите. Това не е доказано, знае се обаче, че е бил приятел на Виктор Юго, който споделя неприязънта му към Наполеон III и който със сигурност е бил розенкройцер.

С други думи, доказано е, че „Протоколите“ не са съставени на Еврейския конгрес, състоял се в Базел през 1897 г. При това положение изниква въпросът къде тогава са писани. Съвременните учени ги отричат като безспорен фалшификат, като документ, скалъпен от антисемитите с цел да се дискредитира юдаизмът. Но самите „Протоколи“ предоставят силни доводи срещу подобно заключение. Те например съдържат множество тайнствени препратки, които очевидно не са свързани с юдаизма. Те обаче са толкова недвусмислени, че е изключено да са скалъпени. Никой антисемит поне с капчица ум в главата не би скалъпил подобни препратки, за да хвърли сянка върху юдаизма: просто никой не би му повярвал, че те са свързани с юдейската религия.

Текстът на „Протоколите“ завършва с едно-единствено изречение: „Подписано от представители на 33-та степен на Сион.“[40]

Защо един антисемит, решил да скалъпва някакъв документ, ще слага в него подобно изречение? Защо му е да позори не всички евреи, а само неколцина — така наречените „представители на 33-та степен на Сион“? Защо не е излъгал, че документът е подписан например от представители на Международния еврейски конгрес? Всъщност „представителите на 33-та степен на Сион“ не би трябвало да имат нищо общо с юдаизма или с някаква „международна еврейска конспирация“. Подобна фраза по-скоро е свързана с нещо, характерно за масонството. А във франкмасонството 33-та степен, това е така нареченият Ритуал на съвършенството — системата, въведена във франкмасонството от Хунд по заръка на „незнайните повелители“, сред които явно е и Чарлс Ратклиф.

„Протоколите“ съдържат и още по-очевидни противоречия. В текста например непрекъснато се говори за скорошното създаване на „масонско царство“ и за „цар, в чиито вени ще тече кръвта на Сион“, който ще оглави това „масонско царство“ и който ще е потомък на „цар Давид“. В него се твърди, че „царят на евреите ще бъде истинският папа“ и „патриарх на една световна църква“. „Протоколите“ завършват с твърде загадъчен пасаж: „Неколцина от семето Давидово ще подготвят царете и техните наследници… Единствени царят и тримата, застъпили се за него, ще знаят какво предстои.“[41]

Като израз на юдейското учение, истинско или мнимо, подобни изявления са пълна нелепица. Още от библейски времена в юдейската традиция няма царе: самото понятие „цар“ е лишено от смисъл и за евреите от 1897 г., и за днешните им потомци, нещо, с което би трябвало да е наясно всеки фалшификатор. Цитатите, които приведохме, са по-скоро християнски, отколкото юдейски. От две хилядолетия единственият „цар на евреите“ е самият Исус, който според евангелията е от „рода Давидов“. Ако някой е седнал да скалъпва документ, който смята да припише на някаква еврейска конспирация, защо ще включва в него такива откровени препратки към християнството? Защо ще говори за институция като понтификата, характерна единствено за християнската вяра? Защо ще споменава някаква „световна църква“, а не световна синагога или световен храм? И защо ще слага загадъчната фраза „царят и тримата, застъпили се за него“, която ни навежда на мисълта не толкова за юдаизма и християнството, колкото за тайните общества на Йохан Валентин Андрея и Шарл Нодие? Ако „Протоколите“ са дело на фанатизирани антисемити, човек трудно може да си представи по-некадърна, невежа и просташка пропаганда.

След дълги и систематични проучвания за „Протоколите на старейшините от Сион“ стигнахме до следните изводи:

1. Съществува оригинален текст, върху който се основава печатният вариант на „Протоколите“. Той не е фалшификат и е безспорно автентичен. Няма обаче нищо общо с юдаизма и с някаква „международна еврейска конспирация“. Писан е по-скоро в масонска ложа или в свързано с масоните тайно общество, в чието име присъства думата „Сион“.

2. Не е задължително оригиналната творба, върху която се основава печатният вариант на „Протоколите“, да е била бунтарска или предизвикателна като език. Твърде възможно е обаче да е включвала програма за превземане на властта, за внедряване на масони в управлението, за контрол над обществените, политическите и икономическите институции. Подобна програма напълно се покрива с представите ни за дейността на тайните общества през Ренесанса, както и на общество Светото тайнство и организациите на Андрея и Нодие.

3. Оригиналният текст, върху който се основава печатният вариант на „Протоколите“, е попаднал в ръцете на Сергей Нилус. В началото той няма намерение да хвърля сянка върху юдаизма. Обратното, занася го на царя, за да дискредитира езотериците в неговото обкръжение — хората около Папюс, мосю Филип и други, членуващи във въпросното тайно общество. Преди да иде при Николай обаче, Нилус сигурно е „редактирал“ текста и го е направил по-жлъчен и бунтарски. След като царят го изгонва, Нилус публикува в печата „Протоколите“ в редактирания от него вариант. С това обаче не постига своята първоначална цел: да компрометира Папюс и мосю Филип. Затова пък успява в друго — разпалва антисемитизма. Макар стрелите му да са насочени главно към Папюс и мосю Филип, Нилус мрази и евреите.

4. С други думи, публикуваният вариант на „Протоколите“ не е пълен фалшификат, а по-скоро сериозно редактиран текст. Въпреки поправките се забелязват и следи от оригиналния вариант — както в палимпсест[42] или в някои пасажи от Библията. Тези откъслеци — за някакъв цар, папа, световна църква и Сион — явно не са значели нищо за Нилус. Той определено не си ги е измислил и сам. Ала тъй като е бил прост човек, ако ги е имало вече в текста, не е виждал причини да ги махне. Макар и несъвместими с юдаизма, тези пасажи определено имат връзка с тайните общества. Както научихме по-късно, те са били — и все още са — от огромно значение за Братството от Сион.

Хиерон от Златната долина

Докато правехме своето проучване, се появяваха нови и нови „Документи на Братството“. Някои от тях — издадени с подръчни средства като „Тайните досиета“ и предназначени за тесен кръг читатели — си набавяхме чрез приятели във Франция или чрез Националната библиотека в Париж. Други излизаха като книги, предназначени за широкия читател.

В някои откривахме още информация за края на миналия век и по-конкретно за Беранже Сониер. Според една „осъвременена“ публикация Сониер не е намерил случайно в църквата съдбовните свитъци. Обратното, получил е указания от пратениците на Братството на Сион, които го посещават в Рен Льошато и го правят свой довереник. Според сведенията към края на 1916 г. Сониер не се подчинява на пратениците на Сион и се скарва с тях[43]. В случай че това е вярно, смъртта на кюрето през януари 1917 г. придобива по-зловещ характер. В дните преди кончината си Сониер се радва на добро здраве. И въпреки това десет дни, преди да умре, му поръчват ковчег. Квитанцията за ковчега с дата 12 януари 1917 г. е издадена на името на Мари Дьонарно, довереница и икономка на Сониер.

Една по-скорошна и явно по-достоверна публикация за Братството потвърждава гореизложената версия. Според нея Сониер е едва ли не маша в ръцете на други и ролята му в загадката на Рен Льошато е силно преувеличена — човекът, дърпал конците в планинското селце, всъщност е приятелят на Сониер абат Анри Буде, кюре в съседното село Рен Лебен[44].

Тъкмо Буде дава между 1887 и 1915 г. на Сониер парите, които възлизат на цели 13 милиона тогавашни франка. Пак той според публикацията го направлява в благотворителната му дейност в полза на селцето, в изграждането на вила Витания и на кула Магдала, а също в реставрацията на църквата на Рен Льошато. Твърди се, че кюрето от Рен Лебен е автор и на проекта за странните изображения на пътя на Христос към Голгота, нарисувани в църквата от Сониер и представляващи нещо като илюстрации към загадъчна книга на самия Буде.

Според тази скорошна публикация за Братството Сониер всъщност не е бил съвсем наясно каква тайна пази, докато през март 1915 г. Буде не я споделя в предсмъртния си час. Според същата публикация Мари Дьонарно, икономката на Сониер, е била човек на Буде и той е предавал чрез нея нарежданията си за Сониер. Пак чрез Дьонарно е пращал парите. Най-малкото повечето пари, защото според мълвата в периода 1885–1901 г. Буде брои 7 655 250 франка на епископа на Каркасон, който на свои разноски праща Сониер да занесе свитъците в Париж. Епископът, изглежда, също работи за Буде. Наистина парадоксална ситуация: епископът на една доста важна област да е платен служител на нищо и никакъв свещеник от затънтена енория! А самият енорийски свещеник? За кого е работел той? Чии интереси е отстоявал? Какво му е давало властта да ползва услугите на своя началник в църковната йерархия и да разчита на мълчанието му? И кой му е осигурявал огромните суми, които Буде харчи така щедро? Отговорът на тези въпроси не е еднозначен. Но той все пак се подразбира: Братството на монасите от Сион.

Има още едно излязло наскоро издание, хвърлящо допълнителна светлина по темата — подобно на другите публикации, появили се в последно време, и то, изглежда, се основава на информация „за вътрешно ползване“. Става дума за излязлото през 1979 г. „Съкровище на Златния триъгълник“ на Жан-Люк Шомьой. Според автора някои духовници, свързани със загадката на Рен Льошато: Сониер, Буде, вероятно Офе и чичо му в „Св. Сюлпис“, епископът на Каркасон, са поддържали отношения с една от масонските ложи на Шотландския ритуал. Шомьой изтъква, че Шотландският ритуал се отличава от другите масонски ложи по това, че е „християнски и в него членуват аристократи, привърженици на херметиците“. Накратко, за разлика от другите ритуали на франкмасонството той не се състои главно от свободомислещи атеисти. Обратното, членовете му явно са дълбоко религиозни, убедени са в свещената обществена и политическа йерархия, в божествения ред, в божествения промисъл, на който е подчинено всичко в света. Пак според Шомьой по-високите степени в тази масонска ложа се явяват низши степени в Братството от Сион[45].

Вече се бяхме натъквали на масонска ложа, каквато описва Шомьой. Неговото описание се покрива напълно на първоначалния Шотландски ритуал, въведен от Чарлс Ратклиф и съратниците му. И масонската ложа на Ратклиф, и франкмасонството, описвано от Шомьой, са отворени — въпреки анатемата на папата, — за католици, били те якобитите от XVIII в. или френските свещеници от XIX в. И в двата случая Ватиканът се обявява, и то ожесточено, срещу подобно членство. Въпреки това членовете на въпросната масонска ложа не само продължават упорито да се смятат за християни и католици. Нещо повече, според историческите сведения вярата им става още по-силна и вдъхновена и те гледат на себе си като на по християни и от папата.

Макар да се изразява мъгляво и уклончиво, Шомьой набляга, че преди 1914 г. масонската ложа, в която членуват Буде и Сониер, се слива с друга езотерична организация — организация, вероятно обясняваща някои от странните намеци за цар в „Протоколите на старейшините на Сион“, особено ако, както загатва Шомьой, истинската сила зад тази друга организация отново е Братството от Сион.

Въпросната организация се нарича Хиерон от Златната долина, име, явно образувано от транспозицията на буквите в Орвал[46], местността, която се среща толкова често в нашето проучване[47] и е основана като тайно политическо общество някъде през 1873 г. Явно е поддържала активни отношения и с други езотерични организации от онова време. Членовете й проявяват огромен интерес към свещената геометрия и различните свети места, смятат, че в митологията е заложена мистична или гностична истина, подобно на теософите изучават произхода на човека, на расите, езиците и символите. Както повечето тогавашни секти и общества, Хиерон от Златната долина е и християнска, и „трансхристиянска“ организация. Тя набляга върху значението на Светото сърце, но същевременно го свързва с други, предхристиянски символи. Подобно на легендарния Ормус, се опитва да съчетае езическите вярвания с християнството. Отделя специално внимание на друидите, които като мнозина съвременни специалисти се смятат в известен смисъл за привърженици на питагорейството. Всички тези теми са застъпени в книгата на абат Анри Буде, приятел на Сониер.

В светлината на нашето проучване Хиерон от Златната долина се оказа съществен, тъй като е формулирал онова, което Шомьой нарича „езотерична геополитика“ и „етнархичен световен ред“. Казано с по-прости думи, това всъщност предполага в Европа от XIX в. да бъде създадена една нова Свещена римска империя, светска държава, която да обединява всички народи и да се основава не на социални, политически и икономически отношения, а на духовните начала. За разлика от някогашната Свещена римска империя новата би трябвало да е наистина „свещена“, наистина „римска“ и наистина „империя“, макар по смисъл тези понятия да се различават коренно от значението, традиционно свързвано с тях. Тази държава трябва да се превърне в олицетворение на отколешната мечта за „небесно царство“ на земята, да е огледален образ на реда, хармонията и йерархията в Космоса, да въплъти древната максима на херметиците „както горе, така и долу“. Всичко това не е някаква наивна утопия, за Европа от края на XIX в. то звучи твърде реално.

Според М. Шомьой целите на Хиерон от Златната долина са:

Теокрация, където нациите ще бъдат просто провинции, а водачите им — проконсули, подчинени на едно световно окултно правителство, което се състои от представители на елита. За Европа режимът на Великия крал предполага двойна хегемония на понтификата и на империята, на Ватикана и на Хабсбургите, които ще са дясната ръка на Ватикана.[48]

През миналото столетие Хабсбургите, разбира се, вече са синоним на Лотарингите. Тоест с понятието „Велик крал“ се сбъдват пророчествата на Нострадамус. То донякъде актуализира и монархистката програма, изложена в „Протоколите на старейшините от Сион“. Същевременно осъществяването на такъв величествен замисъл определено би наложило редица промени в съществуващите институции. Според Хиерон от Златната долина новият Ватикан няма да има почти нищо общо с Ватикана, разположен в Рим. А Хабсбургите ще са не просто императори на държавата. Те ще прераснат в нещо като династия от крале свещеници, наподобяващи фараоните в Древен Египет. Или на Месията, очакван от евреите в зората на християнската епоха.

М. Шомьой не уточнява до каква степен Хабсбургите са посветени в този амбициозен таен замисъл и дали изобщо са посветени. Съществуват обаче доказателства, например посещението на ерцхерцога от династията на Хабсбургите в Рен Льошато, които ни навеждат на мисълта, че те поне донякъде са били в течение. Каквито и обаче планове да са имали, те се провалят след избухването на Първата световна война, която наред с другото сваля от власт и Хабсбургите.

Така както ги излага Шомьой, целите на Хиерон от Златната долина — или Братството от Сион — се вписват в контекста на онова, което бяхме установили. Те хвърлят нова светлина върху „Протоколите на старейшините от Сион“. Съвпадат с целите, огласени от различни тайни общества, включително от организациите на Чарлс Ратклиф и Шарл Нодие. Ала най-важното, покриват се с политическите апетити, проявявани през столетията от Лотарингите.

Но макар и в задачите на Хиерон от Златната долина да има логика, те просто са лишени от практически политически здрав разум. Запитахме се въз основа на какво Хабсбургите ще претендират за правото да управляват като династия на крале свещеници? Освен ако те не се ползват с огромна обществена подкрепа, подобно право ще бъде оспорено от управниците на републиканска Франция, да не говорим за монарсите в Русия, Германия и Великобритания. А как ще бъде спечелена подобна обществена подкрепа?

Макар да звучеше логично за политическата обстановка през миналия век, подобен замисъл ни се стори просто неосъществим и неприложим. Отсъдихме, че вероятно не сме разбрали какви точно задачи си поставя Хиерон от Златната долина. Или че членовете му са ненормални.

Докато не се доберяхме до още информация, имахме само един избор: засега да не се занимаваме с този въпрос. Насочихме вниманието си към настоящето и се опитахме да установим дали Братството на монасите от Сион съществува и днес. Бързо се убедихме, че то продължава да действа и членовете му са всичко друго, но не и ненормални и прилагат след Втората световна война програма, по принцип съвпадаща с програмата на Хиерон от Златната долина от миналото столетие.

[1] Lobineau, H. Dossiers secrets, planche N. 4, Ordre de Sion. ↑

[2] De Side. Les Templiers, p. 20, 220, 231. Chaumeil. Triangle d’or, p. 19. ↑

[3] Le Maire. Histoire et Antiquitez. Part 2, ch. XXVI, p. 96. ↑

[4] Кардиналът на Лотарингия е инициатор на амнистията на хугенотите, обявена на 7 март 1560 г. в Амбоаз. Тайно финансира и някои протестантски групировки. ↑

[5] Двойнораменният кръст е свързван с Лотарингия именно покрай Рене Анжуйски. Рене го използва в герба си, върху своите печати и монети. Кръстът става популярен благодарение на Рене II, херцог на Лотарингия, след битката при Нанси през 1477 г. (вж. Marot. Le Symbolisme). ↑

[6] Нострадамус се движи в среди, близки до Лотарингите. Живее в Ажан няколко години, точно по времето, когато Жан Лотарингски е епископ на Ажан и оглавява Инквизицията във Франция. Има данни, че Нострадамус е бил предупреден за интереса, проявяван към него от Инквизицията, и всички факти сочат, че предупреждението идва от Жан, кардинала на Лотарингия. И още нещо, в Ажан Нострадамус е приятел със Скалиже, близък на кардинала и на Хулио Камило, последовател на херметиците и създател на така наречения „театър на спомените“ (вж. Yates. Art of Memory. Ch. 6). Кардиналът на Лотарингия също познава Камило. Приятели на Нострадамус са и двама придворни поети, Пиер дьо Ронсар и Жан Дора. Ронсар пише няколко стихотворения в прослава на Нострадамус и на кардинала, който подкрепя и двамата поети. Тъкмо Жан Дора препоръчва на Нострадамус да наеме Жан-Еме дьо Шавини за свой личен секретар. Повече сведения за тези отношения ще намерите в романа „Мечтателят от лозята“ на Лиз Грийн (вж. Greene, Liz. The Dreamer of the Vine. London, 1979). ↑

[7] В четиристишие V:74 например вероятно се говори за Карл Мартел, отблъснал сарацините и разгромил ги в битката при Поатие през 732 г. Четиристишие III:83 сигурно е за дългокосите крале Меровинги, превземащи кралство Аквитания — нещо, което те сторват през 507 г. В много от пасажите и четиристишията се споменава „Rases“, може би игра на думи, образувана от името на областта Разес и от прякора на прокудените в изгнание графове, или Бръснатите (от фр. rases), потомци на Меровингите. ↑

[8] Великият монарх (фр.). — Бел.прев. ↑

[9] De Side. La race fabuleuse, p. 106. Достоверността на фактите, посочени от Дьо Сед в тази книга, е донякъде под въпрос заради невероятното твърдение на автора, че Меровингите били извънземни. Попитахме го в разговор откъде има информация, че Нострадамус е бил в Орвал. Дьо Сед ни отвърна, че някой си Ерик Мюрез притежавал ръкопис, който го доказвал и който Дьо Сед бил видял с очите си.

Попитахме някои монаси в абатството в Орвал възможно ли е Нострадамус да е бил там. Те присвиха рамене и ни казаха, че ако се вярва на мълвата, е идвал, но че не разполагали с доказателства, подкрепящи или отхвърлящи подобно твърдение. Един ни отговори с половин уста: „Не е изключено.“ ↑

[10] Allier. La Cabale, p. 33. Авторът твърди, че именно обществото е предложило на Олие да основе „Св. Сюлпис“. ↑

[11] Ibid. ↑

[12] Auguste. La Compagnie… a Toulouse, p. 20. ↑

[13] Allier. Op. cit., p. 3. ↑

[14] Lobineau, H. Op. cit., planche N 1, 11001600; planche N 19, 1800–1900. ↑

[15] Sainte-Marie. Recherches historiques, p. 243. ↑

[16] Dictionnaire topographique… de la Nievre, p. 8, 146. Селцето Леплантар се е намирало недалеч от Семле, където по-късно се ражда Жан XXII де Плантар. ↑

[17] Bulletin de la societe nivernais des lettres, sciences et arts, 2eme serie. T. 7. 1896, 110, 139, 140–141, 307. Chaumeil, Op. cit. p. 80. В книгата на Шомьой има илюстрации на монети, намерени при разкопките. ↑

[18] Това са само някои от фактите, накарали по-късни историци да смятат, че именно Фуке е Желязната маска. Това предположение е подкрепяно от множество доказателства. ↑

[19] Blunt. Poussin. V. 1, p. 170. ↑

[20] Репродукция на картината ще намерите в Ward. Freemasonry and the Ancient Gods. Собственост е на Върховния кралски капитул на Шотландия в Единбург. ↑

[21] Delaude. Cercle d’Ulysse, p. 3. ↑

[22] Gout. Mont-Saint-Michel, p. 141.

Абат Робер дьо Торини е написал близо 140 книги, повечето от които посветени на историята на областта. Докато ръководи абатството, братята в него стават два пъти повече и то се превръща в „светилище на науката“. Робер дьо Торини е близък приятел и на Хенри II, и на Бекет — знаем, че те двамата са били тясно свързани с Братството от Сион, тамплиерите и Жизор, та нищо чудно да са приобщили и абата. Ако Плантарите наистина са използвали този девиз, би могло да се очаква Робер да го отбележи в произведенията си, понеже по онова време Плантарови не само живеят в Бретан, но и, ако се вярва на Анри Лобино, през 1156 г. Жан VI де Плантар се жени за Идоан дьо Жизор, сестра на Жан дьо Жизор, предполагаем девети велик магистър на Ордена от Сион, основател на Ордена на Розата и Кръста. Запазили са се исторически сведения за Идоан, но не и за съпруга й, което не ни дава възможност да установим каква е титлата на Плантарови през XII в.

Не успяхме да издирим нищо за Плантарови, нито родословията, правени от Робер. Ръкописите на абата са разпилени, но се е съхранил техният опис, където обаче не се посочват никакви свързани с родословия материали. По-късно ни съобщиха, че въпросният ръкопис се пази в „закритите“ архиви на „Св. Сюлпис“. Ето че тук ударихме на камък. ↑

[23] Myriam. Les bergers d’Arcadie. — В. Le Charivari, N. 18, p. 49. ↑

[24] Thory. Acta Latomorum. V. 2, p. 15. Gould History of Freemasonry. V. 2, p. 383. ↑

[25] Erdeswick. A Survey of Staffordshire, p. 189. ↑

[26] Peyrefitte. La lettre secrete, p. 197. Въпросното писмо е приложено към папска була за отлъчване от църквата, издадена на 28 април 1738 г. ↑

[27] Източният ритуал на Мемфис се появява за пръв път през 1838 г., когато Жак-Етиен Маркони дьо Негр основава в Брюксел Великата ложа Озирис. Според преданието Ритуалът идва от тайните дионисиеви и древноегипетски обреди. Мъдрецът Ормус обединява тези обреди с християнството и създава първия Орден на Розата и Кръста. Източният ритуал на Мемфис е система от деветдесет и седем степени, най-високи сред които са Командир на бляскавия триъгълник, Върховен принц на Кралската тайна, Началник на скинията, Доктор на планисферите и т.н. (вж. Waite. New Encyclopaedia of Freemasonry. V. 2, p. 241). По-късно броят на степените в Ритуала е сведен до трийсет и три, а той е наречен Древен първичен ритуал. Някъде през 1854–1856 г. е пренесен от Х. Дж. Сеймор в Съединените щати, а през 1872 г. от Джон Яркър — в Англия. По-късно е свързван с Ordo Templi Orientis (ОТО). В своите броеве изданието на Ритуала на Мемфис „Орифлам“ отстоява идеите на ОТО. През 1875 г. Ритуалът се слива в Ритуала Мизраим. Според някои източници (вж. History of the Ancient and Primitive Rite of Masonry. London, 1875) Ритуалът на Мемфис води началото си от ритуалите на Филаделфийците в Нарбон, общество, учредено през 1779 г. ↑

[28] Вж. и Битие 28:18, където Иаков полива камъка с елей. ↑

[29] Като библиотекар в Министерството на просветата Питоа получава задачата да опише всички книги, донесени в Париж от манастирите и провинциалните библиотеки. Заедно с Шарл Нодие те ги преглеждат основно и твърдят, че не минава ден, без да направят някое интересно откритие. ↑

[30] Жан-Батист Оган. ↑

[31] Не е изключено с доктрината за незаблудимостта на папата, обявена официално за пръв път на 18 юли 1870 г., римокатолическата църква да се опитва да неутрализира Движението за обновление, както и все по-популярните идеи на Дарвин и засилващото се влияние на лутеранска Прусия в Европа. ↑

[32] Списък от книги, забранени от църквата като несъвместими с вярата и нравствеността. — Бел.ред. ↑

[33] Iremonger. William Temple, p. 490. ↑

[34] Кратка биография на Офе ще намерите в Descadeillas. Mythologie, p. 85. Офе е роден в Шилтингхайм, Елзас, на 11 май 1873 г. През 1884 г. отива да учи в Париж, в детското духовно училище „Монмартър“, а по-късно и в семинарията към „Сионската св. Богородица“. Става послушник в „Св. Герлах“ в Холандия и през 1892 г. вече е член на духовния орден „Децата на Богородица“. През 1898 г. в Лиеж е ръкоположен за свещеник. Работи като мисионер първо на Корсика, после отново във Франция. През 1903–1904 г. е в Рим. През 1914 г. се връща в Париж, където се установява за постоянно и където умира през март 1946 г. Публикува множество материали предимно по история на религията в специализираните издания. Знае добре старогръцки, староеврейски и санскрит. В „Истинското досие“ Дьо Сед подчертава, че макар и да отрича на всеослушание в Рен да има някаква „загадка“, през 1966 г. Декадейя пише на управата на „Децата на Богородица“ с молбата да му съобщят дали някога Офе е проповядвал в Рен Льошато (вж. De Sede. Le vrai dossier, p. 33). Според Дьо Сед архиварят на ордена, в който е членувал Офе, му отговорил: „Офе е автор на някои много интересни изследвания за франкмасонството, към което проявява подчертан научен интерес… Наредих най-ценните документи да бъдат съхранявани на сигурно място.“ (Вж. Chaumeil. Op. cit., p. 106.) ↑

[35] Папюс е роден в Испания на 13 юли 1865 г. През 1887 г. става член на Теософското дружество, но през 1888 г. го напуска, за да основе свое общество — Мартинисткия орден. Същата година заедно с Педалан и Станислас де Гуайта е сред учредителите на Кабалистичния орден на Розата и Кръста. Година по-късно пак с тях и с Вилие дьо Лил-Адам започва да издава „Инисиасион“. През 1891 г. в Париж е учреден „върховен съвет“ на Мартинисткия орден, в който Папюс е велик магистър. Горе-долу по същото време той помага на Доанел да основе Гностическата католическа църква. През 1895 г. Доанел се оттегля и заминава за Каркасон, оставяйки църквата на грижите на Папюс и на нейния патриарх. Същата година Папюс става член на Ордена на Златната зора, по-точно на ложата му Ахатор в Париж. През последното десетилетие на миналия век е близък с Ема Калве. През 1899 г. един от най-добрите му приятели, Филип дьо Лион, отива в Русия и основава в императорския двор мартинистка ложа. През 1990 г. Папюс също заминава за Санкт Петербург и става довереник на царя и царицата. Посещавал е Русия най-малко три пъти, като последния път отива в Санкт Петербург през 1906 г., когато се запознава и с Распутин.

По-късно става велик магистър на Ordo Templi Orientis във Франция и на Ложата на Мемфис и Мизраим. Умира на 25 октомври 1916 г. ↑

[36] Nilus. Protocols. До 60-те години на нашия век книгата е преиздавана около осемдесет и три пъти, което иде да покаже колко силен е антисемитизмът във Великобритания. В каталога на издателството — „Бритънс Пъблишинг“ (сега клон на „Огъстин Пъблишинг“, специализирано в издаването на католическа литература), откриваме и заглавия като „Ритуални жертвоприношения при евреите“ (цена 3 пенса), „Евреите и трафикът на бели роби“ (цена 2 пенса). ↑

[37] Повече за „Протоколите“ вж. Cohn. Warrant for Genocite; Bernstein. Truth about the „Protocols“, където в пълен превод са посочени всички техни предполагаеми източници. Традиционният антисемитски вариант е изложен с подробности в „Реките текат на изток“ от Фрай (вж. Fry. Waters Flowihg Eastward), едно твърде противоречиво издание, в което наред с другото е поместена снимка, „доказваща“, че Николай II е убит от евреин кабалист по време на ритуал. Наистина е изумително, че през 1965 г. могат да се появяват такива неграмотни писания! ↑

[38] Nilus. Op. cit. N 13. ↑

[39] Ложата на Мемфис и Мизраим. ↑

[40] Nilus. Op. cit. N 24. Тази фраза липсва в някои от по-ранните издания на „Протоколите“. ↑

[41] Ibid. N 24. ↑

[42] Писмен паметник, чийто първоначален текст е заличен, за да се използва повторно пергаментът. — Бел.ред. ↑

[43] Blancasall. Les descendants, p. 6. ↑

[44] Вж. предговора на Пиер Плантар дьо Сен Клер към новото издание на „Истинският език на келтите“ от Буде (Boudet. La vraie langue celtique. 1978). ↑

[45] Chaumeil. Op. cit., p. 136. ↑

[46] Rosnay. Le Hieron du Val d’or. ↑

[47] От френското Val d’or — златната долина, и Orval — Орвал. — Бел.ред. ↑

[48] Chaumeil. Op. cit., p. 139. ↑

8. Тайното общество днес

„Журнал офисиел“ е седмичник на френското правителство, в което всички групировки, общества и организации в страната са длъжни да се регистрират. В брой 167 на списанието от 20 юли 1956 г. четем следното:

25 юни 1956 г. Молба за регистрация до заместник-префекта на Сен Жюлиен ан Жонвоа. Цели: учебна дейност и взаимопомощ. Седалище: Су Касан, Анмас, От Савоа.

Братството на Сион е официално регистрирано и в полицията. Тук поне се натъкваме на безспорно доказателство, че орденът съществува и до днес, макар да ни се видя малко странно едно уж тайно общество да оповестява на всеослушание за себе си. Но може би не е чак толкова странно. Телефонният номер на Братството от Сион не е посочен в нито един френски указател. Адресът е твърде общ, че по него да открием офис, къща, сграда, дори улица. Когато се обадихме на заместник-префекта, и той не бе в състояние да ни помогне особено. Обясни ни, че и мнозина други безуспешно са издирвали посоченото седалище и след дълго обикаляне са се отказвали. Не можел да ни предостави повече информация. Доколкото знаел, този адрес просто не можел да бъде открит. Ако не друго, всичко това ни накара да се запитаме как някой е успял да регистрира в полицията измислен, несъществуващ адрес, без да е понесъл съответните санкции. Дали полицаите наистина бяха толкова небрежни и безразлични, на каквито се правеха? Или Сион си бе спечелил по някакъв начин тяхното съдействие и дискретност?

По наша молба заместник-префектът ни предостави копие от устава на Братството от Сион. Документът, състоящ се от 21 члена, не будеше подозрения, но не предоставяше и конкретна информация. В него например не бяха посочени целите на ордена, влиянието, на което той разчита, членовете му и източниците на средства. Като цяло не ни насочваше към нищо, което още повече ни озадачи. В устава се казва, че в организацията могат да членуват всички без оглед на социалния произход, майчиния език, класовата или политическата принадлежност. На друго място обаче се посочва, че за членове могат да кандидатстват само католици, навършили двайсет и една години. Като цяло уставът създава впечатлението, че е писан от организация на правоверни, дори фанатизирани католици. Но доколкото бяхме успели да установим, великите магистри на ордена, цялата му история едва ли издават вярност към ортодоксалния католицизъм. Дори в съвременните „Документи на Братството“, повечето от които излизат по едно и също време с устава, личи съпричастност не толкова с католицизма, колкото с идеите на херметиците и дори на еретиците гностици. Противоречието изглеждаше безсмислено, освен ако Сион — подобно на рицарите тамплиери и общество Светото тайнство — не разглежда католицизма като задължително предварително изискване, което по-късно, вътре в ордена, вече отпада. При всички положения Сион, както тамплиерите и Светото тайнство, явно държи на йерархичното подчинение, което обезсилва всички други взаимоотношения, били те светски или църковни. Според член VII на устава: „Кандидатът трябва да се отрече от личните си интереси, за да се посвети на своята високонравствена апостолска мисия.“

По-нататък се уточнява, че Сион работи под името „Рицари на католическите институции и норми, на независимия традиционалистки съюз“, което съкратено на френски дава CIRCUIT[1], както се казва и списанието, издавано според устава за вътрешно ползване.

Може би най-интересната информация, която научихме от устава, е, че от 1956 г. насам броят на членовете на Братството от Сион се е увеличил близо пет пъти. Според една страница, възпроизведена и в „Тайните досиета“ и датираща отпреди 1956 г., в Сион членуват общо 1093 души, разпределени в девет степени. Структурата по традиция е пирамидална. Организацията е оглавявана от велик магистър, или кормчия (nautonnier). В степента след него има трима души — принцове Ноахити на св. Богородица, в по-низшата — деветима души — рицари на св. Йоан. Оттук нататък всяка по-низша степен е три пъти по-многобройна от предишната и се състои съответно от 27, 81, 243 и 729 души. Трите най-високи степени — великият магистър и дванайсетте души, подчинени пряко на него, образуват така наречената тринайсеторка на Розата и Кръста. Числото, разбира се, е символично, то олицетворява много неща, като се почне от сатанинските сборища и се стигне до Исус Христос и неговите дванайсет ученици.

Според устава на Сион от периода след 1956 г. в ордена членуват общо 9841 души, обединени не в седем, а в девет степени. Като цяло структурата остава непроменена, но е по-изчистена и в дъното на йерархията са добавени две нови степени, така че ръководството на ордена да е откъснато още повече от новопосветените, които са повече на брой. Великият магистър пак има званието „кормчия“ (nautonnier). Тримата принцове Ноахити на св. Богородица получават опростеното звание „сенешали“. Деветимата рицари на св. Йоан започват да бъдат наричани „настоятели“. Доколкото може да се съди от високопарния стил на устава, структурата на ордена е следната:

Общото събрание се състои от всички членове на организацията, обхващаща 729 области, 27 храма и Арка, която е наричана „курия“.

Всеки храм, както и Арката се състоят от 40 членове, а всяка област — от 13 членове.

Членовете са разпределени на две действени групи:

а) Легион, натоварен с апостолска мисия.

б) Фаланга, пазителка на Традицията.

Членовете са групирани в йерархия от девет степени:

Йерархията от девет степени се състои от:

а) в 729 области

1. Ученици — 6561 души

2. Рицари — 2187 души

б) в 27 храма

3) избраници — 729 души

4) именити избраници — 243 души

5) рицари на шпагата — 81 души

6) патриарси — 27 души

в) В Арката „Курия“

7) настоятели — 9 души

8) сенешали — 3 души

9) кормчия — 1 човек[2]

За пред властите и съда в устава е посочено, че „управата“ се състои от четирима души. Три от имената не ни бяха познати — явно бяха псевдоними: Пиер Боном, роден на 7 декември 1934 г., председател; Жан Дьолавал, роден на 11 март 1931 г, заместник-председател; Пиер Дьофаго, роден на 11 декември 1928 г., касиер. Едно от имената обаче вече знаехме: Пиер Плантар, роден на 18 март 1920 г., отговорен секретар. Според проучването на друг автор официалният пост на Плантар е „отговорен секретар, завеждащ отдел «Документация»“, което означава, че има и други отдели.

Ален Поер

В началото на 70-те години Братството от Сион вече е известно във Франция, макар и в ограничени кръгове. Някои списания и вестници поместват материали за него. На 13 февруари 1973 г. „Миди либр“ публикува голяма статия за Сион, Сониер и загадката на Рен Льошато, в която се набляга, че Сион вероятно е свързан с днешните потомци на династията на Меровингите. Авторите на статията пишат, че сред тези потомци има „истински претендент за престола на Франция“ и че той се казва Ален Поер[3].

Макар и да не е особено известно във Великобритания и Съединените щати, това име е познато на всички във Франция. За участието си в съпротивителното движение по време на Втората световна война Ален Поер е удостоен с медал и с „Военен кръст“. След оттеглянето на Дьо Гол временно е президент на Франция — от 28 април до 19 юни 1969 г. Заема същия пост и след смъртта на Жорж Помпиду — от 2 април до 27 май 1974 г. През 1973 г., когато излиза статията в „Миди либр“, Ален Поер е председател на френския сенат.

Доколкото знаем, Поер никога не е споменавал, че е свързан с Братството на монасите от Сион или с потомците на Меровингите. В родословията, поместени в „Документите на Братството“ обаче, се посочва някой си Арно, граф на Поер, който някъде между 894 и 896 г. се оженва за представителка на рода Плантарови, според хроникьорите преки потомци на Дагоберт II. През 937 г. Ален, правнук на Арно дьо Поер, става херцог на Бретан. Тоест дори и Поер да не подозира за Сион, е ясно, че Сион знае за него най-малкото това, че е потомък на Меровингите.

Изчезналият крал

Докато ние продължавахме своето проучване, а френският печат от време на време поместваше нещичко по въпроса, се появяваха нови и нови „Документи на Братството“. Както и дотогава, някои излизаха под формата на книги, други — като напечатани с подръчни средства брошури, депозирани в Националната библиотека в Париж, при всички положения обаче те само заплитаха загадката. Зад изданията явно стоеше някой, ала целите му си оставаха неясни. Понякога ни идваше да зарежем всичко, да го таксуваме като изкусна шега или гигантска измама. Но ако това бе вярно, излизаше, че някой столетия наред поддържа тази измама и й посвещава толкова много време, енергия и средства, че тя вече едва ли може да се нарече измама. Всъщност преплитащите се нишки, цялостната канава на „Документите на Братството“ наподобяваха не шега, а истинско произведение на изкуството, в което човек открива и изобретателност, и блясък, и заплетена интрига, и исторически познания, и сложен замисъл, достойни например за Джеймс Джойс. И ако „Бдение над Финеган“ прилича донякъде на шега, няма съмнение, че създателят на творбата я е възприемал съвсем сериозно.

Важно е да отбележим, че „Документите на Братството“ не се свеждат до най-обикновена „купчина“ листове, до начинание, около което се вдига шум и което със своите безкрайни продължения и допечатки се е превърнало в доходоносна индустрия. „Документите“ не могат да бъдат сравнявани например с „Колесниците на боговете“ на Фон Деникен, където са събрани любопитни факти за Бермудския триъгълник, или с книгите на Карлос Кастанеда. Каквито и подбуди да се криеха зад написването на „Документите“, те при всички положения не бяха финансови. В случая парите не бяха решаващ фактор. Ако излезеха под формата на книга, най-важните „Документи на Сион“ щяха да се превърнат в бестселър, но ето че техните автори не ги издаваха за широкия читател: ограничаваха се с направени с подръчни средства издания в малък тираж, които можеха да бъдат открити единствено в Националната библиотека, и то не винаги. А информацията, появяваща се под формата на книги, не бе случайно или произволно подбрана и най-често не бе резултат от проучванията на независими изследователи. В по-голямата си част явно имаше един-единствен източник — тесен кръг от хора, които много пестеливо, сякаш с капкомер съобщаваха новите данни, водени от наглед предварително уточнен план. Всеки нов факт променяше поне мъничко общата картина, добавяше нова плочка в мозайката. Доста от тези факти биваха подписвани с различни имена, сякаш идваха от различни хора, всеки от които потвърждава написаното от другите и му вдъхва достоверност.

Струваше ни се, че зад всичко това се крие една-единствена цел: вниманието на обществеността да бъде привлечено към определени въпроси, да бъде пробуден интерес към тях, да се създаде психологически климат и атмосфера, когато всички да чакат със затаен дъх нови и нови подробности. С една дума, „Документите на Братството“ сякаш целяха да „подготвят почвата“ за някакво сензационно разкритие. Каквото и да бе то, за него, изглежда, се искаше доста „обработка“. Безспорно бе и друго — че по един или друг начин сензацията е свързана с Меровингите, с техните потомци от наши дни и със съществуването на крал в „сянка“. Така например в статия от член на Братството от Сион, поместена в едно списание, открихме следното заявление: „Без Меровингите нямаше да има Братство на монасите от Сион, без Братството на монасите от Сион династията на Меровингите щеше да изчезне.“ Следва пасаж, в който връзката между ордена и династията е донякъде изяснена, донякъде още повече замъглена:

Кралят е и пастир, и проповедник. Понякога натоварва надарени с блестящ ум люде да бъдат негови подчинени в управлението, негови довереници, получили честта да са му верни до гроб. Например Рене Анжуйски, главнокомандващият кралската френска армия, Никола Фуке… и мнозина други, при които невероятният успех е последван от необяснимо изпадане в немилост — понеже тези пратеници притежават невероятна мощ, но са и твърде уязвими. Тъй като са посветени в една тайна, те трябва да бъдат или превъзнасяни, или унищожени. Сред тях са Жил дьо Ре, Леонардо да Винчи, Жозеф Балсамо, херцозите на Невер и Гонзаг, чието пробуждане е обвеяно с вълшебство, където сярата се смесва с тамяна: уханието на Мария Магдалина.

Ако при влизането на Жана д’Арк в тронната зала в Шинон крал Шарл VII се шмугна сред своите царедворци, то не е за да си направи шега — какво смешно има в това? — а защото знае кой я е пратил. И защото пред нея той всъщност не се различава от другите царедворци. Тайната, която тя му поверява насаме, се свежда до следните четири думи: „Господарю, идвам от името на Краля.“[4]

В тези редове откриваме доста любопитни и интригуващи моменти. Първо, че Кралят — „изчезналият крал“ вероятно от династията на Меровингите, продължава да управлява само по силата на своето потекло. Второ, което е още по-изненадващо, хората, заемащи временно престола, знаят за съществуването му, признават го, уважават го и се страхуват от него. И трето, великият магистър на Братството на монасите от Сион или някой друг член на ордена играе ролята на пратеник, на „свръзка“ между „изчезналия крал“ и неговите временни заместници. А тези пратеници явно са обречени да изпълняват мисията си само веднъж.

Странните брошури в Националната библиотека в Париж

През 1966 г. са разменени няколко странни писма, свързани със смъртта на Лео Шидлоф, човека, за когото се твърди, че под псевдонима Анри Лобино е съставил родословията в някои от „Документите на Братството“. Първото писмо, поместено в „Католик Уикли ъф Джинийва“, е с дата 22 октомври 1966 г. Подписано е от някой си Лионел Бюрюс, който твърди, че изразява мнението на организацията „Швейцарска християнска младеж“. Бюрюс съобщава, че предната седмица, на 17 октомври във Виена е починал Лео Шидлоф, известен още под псевдонима Анри Лобино, и се впуска да защитава починалия от клеветническите нападки, появили се наскоро в някакъв бюлетин на римокатолическата църква. Бюрюс пише, че е възмутен, и във възхвалата си за Шидлоф отбелязва, че през 1956 г. под псевдонима Лобино той е „положил колосален труд… за да състави родословието на династията на Меровингите и да разбули загадката около Рен Льошато“.

Бюрюс твърди, че приживе на Шидлоф Ватиканът не се е осмелил да го клевети, макар и да е разполагал с обемисто досие за него и за проучванията му, но че дори и сега, след смъртта му има кой да отстоява интересите на Меровингите. В подкрепа на това Бюрюс доста се изхвърля: за пример той посочва търговската марка на „Антар“, една от най-големите петролни компании във Франция, която и тогава, през 1966 г., съдържа герба на Меровингите и макар в стилизиран вид изобразява крал от тази династия. Според автора на писмото тази търговска марка доказвала, че информацията и пропагандата в полза на Меровингите намира добра почва и че дори френското духовенство — добавя ни в клин, ни в ръкав Бюрюс — не винаги играело по свирката на Ватикана. В заключение той пише за Лео Шидлоф (явно в стила на франкмасонството и катарството): „Всички ние, които познавахме Анри Лобино, голям пътешественик и учен, предан и добър човек, ще го помним като въплъщение на «съвършения майстор», когото си заслужава да уважаваш и тачиш.“[5]

Това писмо на Лионел Бюрюс изглежда доста странно. Още по-странни са обаче твърденията му за нападки срещу Шидлоф в някакъв бюлетин на римокатолическата църква, който той цитира дословно. Според Бюрюс в бюлетина Шидлоф е обвинен, че „е настроен просъветски, че е известен франкмасон, активно подготвящ почвата за народна монархия във Франция“[6], твърде необичайно и противоречиво обвинение, защото просъветските симпатии обикновено не се свързват с опити за установяване на монархия. В бюлетина обаче, който Бюрюс твърди, че цитира, се отправят още по-чудати нападки:

Открай време потомците на Меровингите стоят зад всички ереси, като се почне от арианството, катарството и тамплиерите и се стигне до франкмасонството. През юли 1659 г., още в зората на протестантската реформация, кардинал Мазарини се разпорежда да бъде разрушен замъкът им Барбьори, съхранил се от XII в., понеже столетия наред династията не е правила нищо друго, освен да агитира срещу църквата.[7]

Бюрюс не посочва римокатолическия бюлетин, от който е взел цитата, ето защо не можахме да проверим дали той изобщо съществува. Но ако това наистина е написано някъде, то е от огромно значение, защото доказва, и то с данни, изнесени от римокатолическата църква, че замъкът Барбьори в Невер наистина е бил изравнен със земята и че Братството от Сион има поне една конкретна причина да продължава да съществува. Вече се бяхме убедили, че Сион и свързаните с него семейства се домогват до властта и от време на време влизат в конфликт с църквата. От горния цитат обаче излиза, че търканията с Ватикана не са нещо случайно, не са плод на съвпадение, дори на възгледи, а са целенасочена политика, което пък ни изправяше пред друго противоречие: поне на пръв поглед уставът на Братството на монасите от Сион създава впечатление, че е писан от организация на фанатизирани католици.

Малко след публикуването на писмото Лионел Бюрюс загива при автомобилна катастрофа, при която според съобщенията умират още шестима души. Малко преди смъртта му обаче той получава отговор на писмото си, още по-странен и интригуващ. Той е поместен в издадена на частни начала брошура, подписана от някой си С. Ру[8].

В някои отношения текстът на С. Ру сякаш е отглас от нападките срещу Шидлоф, накарали Бюрюс да напише своето писмо. Ру обвинява Бюрюс, че е твърде млад и разпален, че е безотговорен и говори повече, отколкото трябва. Авторът на брошурата уж порицава Бюрюс, но всъщност само потвърждава изнесените от него факти и внася някои уточнения. Според Ру Лео Шидлоф е високопоставен член на швейцарската Велика ложа Алпина, масонската ложа, чието име стои върху титула на някои от „Документите на Братството“, и „не крие приятелските си чувства към източния блок“[9]. Колкото до изявлението на Бюрюс за римокатолическата църква, С. Ру пише:

Не би могло да се каже, че Ватиканът не знае нищо за владетелите на Разес, но да не забравяме, че още от времето на Дагоберт всички представители на рода са се опълчвали тайно и срещу кралското семейство във Франция, и срещу църквата, и са в дъното на всички ереси. Върнат ли се Меровингите на власт, Франция ще бъде обявена за народна монархия, която ще се съюзи със СССР, и франкмасонството ще възтържествува — накъсо, ще бъде погазена свободата на вероизповеданията.[10]

Ако това звучи странно, още по-необичайни са заключенията в брошурата на С. Ру:

Колкото до пропагандата в полза на Меровингите във Франция, всеки ще ви каже, че търговската марка на „Антар Петрол“, на която е изобразен крал от династията, хванал в ръка лилия и кръг, е откровен призив на власт да се върнат Меровингите. Човек се пита какво е правил Лобино преди смъртта си във Виена точно в навечерието на дълбоките промени в Германия. Дали не с подготвял там един бъдещ съюз на Австрия с Франция, който да залегне в основата на договор между Франция и Русия?[11]

Направо не проумявахме за какво говори С. Ру; ако не друго, той поне бе надминал Бюрюс по небивалици. В стила на бюлетина, срещу който пише Бюрюс, С. Ру слага в един кюп такива наглед различни и несъвместими политически цели като съветската хегемония и народната монархия. Той стига още по-далеч и от Бюрюс, като заявява: всеки бил наясно, че запазеният знак на една петролна компания е прикрита форма на пропаганда на една не особено известна и явно безумна кауза. Намеква за някакви драстични промени във Франция, Германия и Австрия, сякаш тези промени вече са в ход, ако не и свършен факт. Говори и за някакъв договор между Франция и Русия, все едно цялата общественост знае за него.

На пръв поглед брошурата на С. Ру е лишена от всякаква логика. Когато се замислихме обаче, се убедихме, че става дума за поредния неприкрит „Документ на Братството“, чиято добре пресметната цел е да всее загадъчност и обърканост, да разпали любопитството на хората и да остави впечатлението, че неговият автор е посветен на нещо от изключителна важност и значение. Колкото и озадачаваща да е, брошурата все пак дава представа за мащабността на въпроса. Ако С. Ру казваше истината, излизаше, че проучването ни не се ограничава с дейността на някакъв загадъчен, ала безобиден съвременен рицарски орден и че става дума за висшите ешелони на световната политика.

Католиците традиционалисти

През 1977 г. се появи нов, изключително важен „Документ на братството“: брошура от шест страници — „Кръжецът Одисей“, от някой си Жак Дьолод, който съвсем открито я адресира към Братството от Сион. Макар да преразказва доста от вече известните факти за ордена, авторът съобщава и някои нови подробности:

През март 1177 г. Балдуин е принуден да преговаря в „Св. Леонар“ в Акра и да подготви с указанията на Братството на монасите от Сион устава на Ордена на тамплиерите. По-късно, през 1118 г., орденът е основан от Хуго дьо Пайен. От 1118 до 1188 г. Братството от Сион и Орденът на тамплиерите имат един и същи велик магистър. От разцеплението им през 1188 г. до наши дни Братството от Сион е имало 27 велики магистри, последните от които са:

Шарл Нодие 1801–1844 г.

Виктор Юго 1844–1885 г.

Клод Дебюси 1885–1918 г.

Жан Кокто 1918–1963 г.,

а от 1963 г. до учредяването на новия орден — абат Дюко-Бурже.

За какво се готви Братството от Сион? Не съм наясно, знам обаче, че то представлява сила, способна в най-скоро време да се възправи срещу Ватикана. Монсеньор Льофевр е твърде активен и страховит, в състояние е да заяви: „Направиш ли ме папа, аз ще те направя крал.“[12]

В този цитат има два нови и твърде съществени факта: първо, твърдението, че архиепископ Марсел Льофевр е свързан с Братството от Сион. Всеизвестно е, че монсеньор Льофевр е представител на най-консервативното крило в римокатолическата църква. Отправя яростни нападки срещу папа Павел VI. През 1976 и 1977 г. открито е заплашен с отлъчване; дръзкото му безразличие към подобни закани насмалко не предизвиква истински разкол в църквата. Запитахме се каква връзка може да съществува между един войнствено настроен „твърдолинеен“ католик като монсеньор Льофевр и орден, който като ориентация следва идеите на херметиците, да не кажем, че си е откровено еретичен? На пръв поглед нямаше обяснение за това противоречие, освен ако монсеньор Льофевр не е съвременен представител на франкмасонството от миналия век, свързано с Хиерон от Златната долина, това „християнско и аристократично“ франкмасонство, отстояващо идеите на херметиците, чиито членове се смятат за по католици и от папата.

Второто съществено нещо в цитирания откъс е уточнението, че по онова време велик магистър на Братството от Сион е абат Дюко-Бурже. Франсоа Дюко-Бурже е роден през 1897 г. и както вероятно се досещате, учи за духовник в семинарията „Св. Сюлпис“, тоест вероятно е познавал мнозина привърженици на Движението за обновление на римокатолическата църква и най-вече Емил Офе. По-късно е капелан в Независимия малтийски орден. За участието си в Съпротивата по време на Втората световна война е удостоен с медал и с „Военен кръст“. Днес е известен литератор, член на Френската академия, автор е на биографиите на прочути френски писатели католици, например на Пол Клодел и Франсоа Мориак, и е високо ценен поет.

Подобно на монсеньор Льофевр, и абат Дюко-Бурже се обявява яростно срещу папа Павел VI. Подобно на монсеньор Льофевр е привърженик на утвърдената на Трентския църковен събор литургия. Подобно на монсеньор Льофевр се смята за „традиционалист“ и се опълчва срещу всички реформи и опити за „модернизиране“ на римокатолическата църква. На 22 май 1976 г. му е забранено да изповядва католици и да опрощава греховете им и съвсем като монсеньор Льофевр дръзко пренебрегва решението на кардиналите във Ватикана. На 27 февруари 1977 г. оглавява шествие на хиляда католици традиционалисти, завзели храма „Св. Никола Шардонски“ в Париж. Марсел Льофевр и Франсоа Дюко-Бурже са „консерватори“ не само в теологията, но и в политиката. Преди Втората световна война монсеньор Льофевр е свързан с Аксион франсез, крайната десница във френската политика от онова време, споделяща някои от възгледите на националсоциалистите в Германия. Наскоро архиепископът бунтовник отново се прочува, като подкрепя военния режим в Аржентина. В едно интервю обаче той заявява, че бил сбъркал и всъщност подкрепя военните не в Аржентина, а в Чили! Франсоа Дюко-Бурже не е толкова краен и ако не друго, то поне медалите му потвърждават, че по време на Втората световна война се е сражавал срещу фашистите и се е държал като патриот. Въпреки това обаче заявява, че се възхищава от Мусолини и че се надява „под предводителството на един нов Наполеон Франция да си възвърне някогашните ценности“[13].

В началото се усъмнихме, че Марсел Льофевр и Франсоа Дюко-Бурже нямат нищо общо с Братството от Сион и че някой нарочно се опитва да им създаде неприятности, като ги свърже със същите сили, срещу които те се опълчват така разпалено. Въпреки това обаче в устава на ордена, предоставен ни от френската полиция, се казва, че той освен Братство на монасите от Сион се казва и Рицари на католическите институции и норми, на независимия традиционалистки съюз. Институция с подобно название преспокойно би подхождала на хора като Марсел Льофевр и Франсоа Дюко-Бурже.

Решихме, че съществува и друга възможност, доста пресилена, разбира се, но все пак обясняваща противоречието, пред което бяхме изправени. Може би Марсел Льофевр и Франсоа Дюко-Бурже не бяха такива, за каквито се представяха, може би бяха агенти провокатори, чиято цел е непрекъснато да сеят смут и да подготвят почвата за бъдещ разкол в църквата, който да постави под въпрос понтификата на папа Павел VI. Подобна тактика ще е съвсем в стила на тайните общества, описани от Шарл Нодие, а също и на „Протоколите на старейшините от Сион“. Мнозина журналисти и официални представители на Ватикана са заявявали, че архиепископ Льофевр работи за някого или е манипулиран[14].

Колкото и пресилена да бе хипотезата ни, в нея определено имаше логика. Ако смяташ папа Павел VI за „враг“ и искаш той да заеме по-либерална позиция, как ще действаш? Определено не като агитираш в полза на либерализма, с което само още повече ще тласнеш папата към консерватизма. Какво ще стане, ако публично се обявиш за още по-голям консерватор и от Понтифекса? Противно на желанието си той ще е принуден да застане на по-либерални позиции. Тъкмо това постигат архиепископ Льофевр и неговите съмишленици — те успяват да извършат нещо нечувано, да заклеймят папата като либерал.

Независимо дали бяхме на прав път, едно бе ясно: подобно на доста други хора, на които се бяхме натъкнали по време на проучването си, и архиепископ Льофевр знаеше някаква сензационна взривоопасна тайна. През 1976 г. всички, включително и вестниците, очакват той всеки момент да бъде отлъчен от църквата, защото, изправен пред несекващите дръзки предизвикателства на архиепископа, Павел VI сякаш няма друг избор. И все пак в последния момент папата отстъпва. И досега не е съвсем ясно защо го прави, ала следният цитат от броя на „Гардиън“ от 30 август 1976 г. ни навежда на някои мисли:

Свещениците в Англия, привърженици на архиепископа… смятат, че техният водач все още държи в ръцете си някакво мощно оръжие, което винаги може да пусне в действие в спора си с Ватикана. Никой не продумва и дума за какво точно става въпрос, ала отец Питър Морган, водач на групата… го описва като нещо „земетръсно“.[15]

Какъв ли е този „земетръсен“ въпрос, това „тайно оръжие“ от които толкова се страхува Ватиканът? Какъв ли невидим дамоклев меч е висял над главата на папата? При всички положения обаче се е оказал действен. Явно тъкмо чрез своята „тайна“ архиепископът си е извоювал пълен имунитет срещу наказанията на Ватикана. Както подчертава Жан Дьолод, Марсел Льофевр явно наистина е представлявал „сила, способна да се възправи срещу Ватикана“, и то без изобщо да се замисля.

На кого ли обаче е казал — или ще каже: „Направиш ли ме папа, аз ще те направя крал“?

Съборът от 1981 г. и уставът на Кокто

Не след дълго някои от въпросите около Франсоа Дюко-Бурже като че ли се изясниха, и то благодарение на шума, който се вдигна във Франция около Братството от Сион в края на 1980 и в началото на 1981 г. Покрай този шум едва ли има французин, който да не научи името на ордена.

През август 1980 г. популярното списание „Бон соаре“, нещо средно между притурката на британския „Сънди“ и американския „Ти Ви Гайд“, помести материал в две части за загадката около Рен Льошато и Братството от Сион, в който Марсел Льофевр и Франсоа Дюко-Бурже недвусмислено са свързвани с ордена. И двамата наскоро били посетили едно от свещените за Сион места — селцето Сент Коломб в Невер, където се е намирал семейният замък на Плантарови Барбьори, докато през 1659 г. кардинал Мазарини не заповядва той да бъде разрушен.

По това време вече бяхме разговаряли по телефона с абат Дюко-Бурже, бяхме си разменили с него и писма. Той се държеше твърде любезно. Но на повечето наши въпроси отговаряше с недомлъвки и както и очаквахме, отрече да е свързан с Братството от Сион. Направи го малко по-късно и в писмо до редакцията на „Бон соаре“.

На 22 януари 1981 г. във френския печат се появи къса статия[16] — заслужава си да я цитираме почти изцяло:

Истинско тайно общество, обединяващо 121 високопоставени мъже, Братството на монасите от Сион е основано в Йерусалим през 1099 г. от Годфрид Булонски и негови велики магистри са били Леонардо да Винчи, Виктор Юго и Жан Кокто. На 17 януари 1981 г. орденът свика свой събор в Блоа (предишният събор се е състоял на 5 юни 1956 г. в Париж).

На неотдавнашния събор в Блоа за велик магистър е бил избран Пиер Плантар дьо Сен Клер, за който на третото гласуване гласове са дали 83 от общо 92 души.

Изборът на този човек за велик магистър бележи коренен прелом в развитието на възгледите и отношението на ордена към света, тъй като 121 високопоставени личности, членуващи в Братството от Сион, са сивите кардинали на най-влиятелните финансови институции, политически партии и философски течения: Пиер Плантар е пряк потомък на Дагоберт II и оттам на династията на Меровингите. Неговият произход е доказан недвусмислено от архива на Бланка, кралица на Кастилия, открити през 1891 г. от абат Сониер в неговата църква в Рен Льошато (департамент Ор).

Тези архиви са продадени през 1965 г. от племенницата на свещеника на капитан Роланд Станмор и сър Томас Фрейзър, които ги оставят на съхранение в един сейф в банка „Лойдс“ в Лондон.[17]

Малко преди появата на тази статия бяхме писали на Филип дьо Шеризе, когото вече бяхме открили и който като говорител на Братството на монасите от Сион се споменаваше точно толкова често, както и Пиер Плантар. На един от нашите въпроси Дьо Шеризе отговори, че Франсоа Дюко-Бурже не е бил избран за велик магистър на ордена с необходимия кворум и че публично се е отрекъл от Сион. Последното твърдение ни се видя неясно. То като че придоби повече смисъл в светлината на нещо, което Дьо Шеризе бе сложил в плика заедно с писмото.

Известно време преди това бяхме получили от заместник-префекта на Сен Жюлиен устава на Братството на монасите от Сион. През 1973 г. той бе поместен и в едно френско списание[18]. В Париж обаче Жан-Люк Шомьой ни съобщи, че това са фалшификати. Заедно с отговора на нашите въпроси Дьо Шеризе ни пращаше и екземпляр на оригиналния устав на ордена, преведен от латински. Бе подписан от Жан Кокто: освен ако не е бил подправен много умело, подписът бе автентичен — поне ние не открихме разлика с другите известни подписи на Кокто. Въз основа на това отсъдихме, че указът също е оригинален[19]. Ето какво гласи той:

ЧЛЕН 1. Подписалите този документ, както и хората, които впоследствие ще се присъединят към тях и ще спазват посочените изисквания, създават рицарски орден, наследяващ принципите и правилата, въведени в Йерусалим през 1099 г. от Годфрид VI Набожния, херцог на Булон, и одобрени през 1100 г.

ЧЛЕН 2. Орденът се нарича Sionis Prioratus, или Братство на монасите от Сион.

ЧЛЕН 3. Братството на монасите от Сион има за цел да продължи традициите на рицарския орден, да отстоява първоначалното му учение и при всички обстоятелства да осигурява между своите членове взаимопомощ, и материална, и морална.

ЧЛЕН 4. Срокът на съществуване на Братството на Сион е неограничен.

ЧЛЕН 5. Официално седалище на Братството е жилището на главния секретар, избиран от Събора. Братството на монасите от Сион не е тайно общество. Всички негови укази, както и протоколите и документацията му са достъпни за всички на латински.

ЧЛЕН 6. В Братството на монасите от Сион членуват 121 души. В тези рамки то е открито за всички пълнолетни граждани, споделящи целите му и готови да изпълняват задълженията, уточнени в настоящия устав. В ордена може да членува всеки без оглед на пол, расова принадлежност и философски, религиозни или политически убеждения.

ЧЛЕН 7. В случай че някой от членовете предложи в писмена форма друг на свое място, Съборът трябва да одобри молбата му и ако тя не събере мнозинство, да се заеме с обучението на кандидата.

ЧЛЕН 8. За своето посвещаване в първа степен бъдещият член трябва да осигури на свои разноски бяла наметка с колан. От момента на своето приемане в ордена до посвещаването в първа степен всеки член на ордена има право на глас. При приемането си новите членове се заклеват да служат независимо от обстоятелствата на ордена, както и да отстояват мира и зачитането на човешкия живот.

ЧЛЕН 9. При приемането си новите членове плащат символична сума, чийто размер не е точно установен. Всяка година те внасят в Секретариата доброволно пожертвование за ордена, размера на което определят сами.

ЧЛЕН 10. При приемането си членовете са длъжни да представят кръщелно свидетелство и образец от своя подпис.

ЧЛЕН 11. Ако някой член на ордена получи съдебна присъда по наказателно дело, той може да бъде лишен от своята степен, а също и освободен от ордена.

ЧЛЕН 12. Общото събрание е орган, избиран от Събора. Валидни са решенията само на събори, на които са присъствали най-малко 81 членове на ордена. Гласуването е тайно и се провежда с бели и черни топчета. За да бъдат одобрени, предложенията трябва да получат най-малко 81 бели топчета. Предложенията, неполучили 61 бели топчета, не се поставят на повторно разглеждане.

ЧЛЕН 13. Единствен Съборът на Братството на монасите от Сион има право да внася с мнозинство от 81 от общо 121 гласа промени в устава и във вътрешния правилник за ритуала.

ЧЛЕН 14. Всеки новоприет трябва да бъде одобрен от Съвета на тринайсеторката на Розата и Кръста. Степените и задълженията се определят от великия магистър. Членството в ордена е пожизнено. Титлите се наследяват от децата на члена, посочени от него, без оглед на пола. Посоченото дете може да се откаже от правата си, но не и в полза на свой брат, сестра, роднина или друго лице. Оттук нататък губи правото да кандидатства отново в Братството на монасите от Сион.

ЧЛЕН 15. В рамките на 27 дни двама членове на ордена трябва да се свържат с кандидата, за да получат неговото съгласие или отказ. В случай че той не бъде приет след период от 81 дни, предоставяни за размисъл, отказът му влиза в сила и мястото се смята за овакантено.

ЧЛЕН 16. По силата на наследственото право, изложено в предходните членове, задълженията и титлите на великия магистър преминават към наследника му със същите изисквания. В случай че постът „велик магистър“ бъде овакантен и липсва пряк наследник, Съборът е длъжен до 81 дни да избере нов велик магистър.

ЧЛЕН 17. Всички решения трябва да бъдат одобрени от Съвета и заверени с печата на великия магистър. Главният секретар бива избиран от Събора за срок от три години, който при липса на възражения може да бъде подновен. Кандидатът за главен секретар трябва да има степен „патриарх“. Той работи на доброволни начала.

ЧЛЕН 18. Йерархията на Братството на монасите от Сион се състои от пет степени:

Степен | Брой на членовете
Първа — кормчия | 1 — Арка на тринайсеторката на Розата и Кръста
Втора — рицар | 3 — Арка на тринайсеторката на Розата и Кръста
Трета — патриарх | 9 — Арка на тринайсеторката на Розата и Кръста
Четвърта — рицар на шпагата | 27 — Деветте храма на ордена
Пета — именит избраник | 81 — Деветте храма на ордена
Общо: | 121

ЧЛЕН 19. В ордена членуват и 243 души без степени, наричани „монаси“, а от 1681 г. насам — „деца на св. Венсан“, които не участват в Събора и нямат право на глас, но които според устава на Братството на монасите от Сион от 17 януари 1681 г. имат някои права и привилегии.

ЧЛЕН 20. Братството на монасите от Сион набира средствата си от пожертвования и от членски внос. С резерва, наричан Наследство на ордена, се разпорежда Съветът на тринайсеторката на Розата и Кръста. Това съкровище може да бъде използвано единствено при крайна необходимост и при сериозна опасност, надвиснала над Братството и над неговите членове.

ЧЛЕН 21. Съборът е свикван от главния секретар по решение на Съвета на тринайсеторката на Розата и Кръста.

ЧЛЕН 22. Отказът от членство в Братството на монасите от Сион, направен публично и в писмена форма, без членът на ордена да е бил застрашаван от нещо, води до изключването му, одобрявано от Събора.

Този текст на устава в 22 члена отговаря на оригинала и на поправките, внесени на Събора от 5 юни 1956 г.

Подпис на великия магистър: Жан Кокто.

В някои подробности този устав се разминава и с устава, който получихме от френската полиция, и с информацията за Сион, съдържаща се в „Документите на Братството“. Според данните в „Документите“ в ордена членуват 1093 души, според полицията — 9841 души. Докато според цитирания по-горе устав членовете на Сион са едва 364, 243 от които са Деца на св. Венсан. И още нещо, в „Документите на Братството“ са посочени седем степени. В устава, предоставен ни от полицията, степените бяха нараснали на девет. А в цитирания по-горе устав се говори само за пет степени. Различни са и званията, свързвани в отделните източници с тези степени.

Не бе изключено подобни противоречия да свидетелстват за нещо като разкол, най-малкото вътрешен, настъпил в Братството от Сион някъде през 1956 г., когато в Националната библиотека в Париж започват да постъпват първите „Документи на Братството“. И наистина, в една излязла наскоро статия Филип дьо Шеризе намеква именно за такъв разкол[20]. Според него той е настъпил някъде между 1956 и 1958 г. и приема такива размери, че има опасност да прерасне в разкол като този, настъпил между Сион и Ордена на тамплиерите през 1188 г., след „отсичането на бряста“. Според Дьо Шеризе той е преодолян благодарение на Плантар, който с дипломатичността си успява да върне отцепниците в лоното на ордена. При всички положения, каквато и да е политиката вътре в ордена, на своя Събор от януари 1981 г. той е монолитен и единен.

Дори и Франсоа Дюко-Бурже да е бил велик магистър на Братството на монасите от Сион, ясно е, че той вече не заема този пост. Дьо Шеризе ни съобщи, че Дюко-Бурже не бил избран с нужния кворум, което би могло да означава, че е излъчен от потенциалните отцепници. Не е сигурно дали това е станало в нарушение на Член 22 от устава. Но каквато и да е била връзката му със Сион, по всичко личи, че той вече няма нищо общо с ордена.

Уставът, с който ви запознахме, изяснява статута на Франсоа Дюко-Бурже, а също принципа, по който са избирани великите магистри на Сион. Сега вече е ясно защо е имало велики магистри на по пет и осем години и защо те са представители на различни родове, свързани помежду си със сложно роднинство. По принцип титлата се предава по наследство, в рамките все на семейства, претендиращи, че са потомци на Меровингите. Когато обаче липсва наследник или наследникът по своя воля се отказва от поста „велик магистър“, той според процедурата, изложена в устава, е предоставян на външен човек, който бива избиран от членовете на ордена. По всичко личи, че тъкмо така в списъка на великите магистри са попаднали хора като Леонардо, Нютон, Нодие и Кокто.

Плантар дьо Сен Клер

Сред имената, които се срещат най-често и се открояват в различните „Документи на Братството“, е фамилията Плантар. А измежду многото хора, свързани със загадката на Сониер и Рен Льошато, най-авторитетен е Пиер Плантар дьо Сен Клер[21]. Според родословията, поместени в „Документите на Братството“, той е пряк потомък на крал Дагоберт II и на династията на Меровингите. Пак според същите родословия е наследник на владетелите на замъка Барбьори, разрушен през 1659 г. от кардинал Мазарини.

Докато правехме своето проучване, непрекъснато се натъквахме на името „Плантар“. Всъщност, ако се съди от информацията, изтекла през последния четвърт век, всички следи в крайна сметка водят към него. През 1960 г. например в интервю за Жерар дьо Сед той заявява, че в Жизор е скрита „тайна с международно значение“[22]. През следващото десетилетие Дьо Сед явно черпи главно от Плантар данните, които изнася в своите книги за Жизор и Рен Льошато[23]. Според някои последни сведения дядото на Плантар се е познавал лично с Беранже Сониер. Оказа се, че Плантар притежава доста имоти в околностите на Рен Льошато и Рен Лебен, включително и в планината Бланшфор. От разговор с един антиквар в Стене научихме, че и мястото, на което е построена старата църква „Св. Дагоберт“, също принадлежи на Плантар. А според устава на Братството от Сион, предоставен ни от френската полиция, той е и главен секретар на ордена.

През 1973 г. в едно френско списание излиза интервю с Плантар, взето по телефона. Както и очаквахме, той не е словоохотлив: говори с недомлъвки, загадъчно и предизвикателно и всъщност по-скоро замъглява въпросите, отколкото да дава отговор на тях. Така например във връзка с потомците на Меровингите и техните монархически претенции Плантар заявява: „Проучете корените на някои от великите френски родове и тогава ще разберете защо човек като Анри дьо Монпеза може някой ден да стане и крал.“[24] Запитан за целите на Братството от Сион, той, както би могло да се очаква, отвръща със заобикалки: „Не мога да ви ги кажа. Обществото, с което съм свързан, е изключително старо. Аз съм само наследник на своите предходници, мъничка брънка от веригата. Ние съхраняваме някои неща. Без да вдигаме шум.“[25]

Същото списание помества и кратък портрет на Плантар, написан от първата му съпруга Ан-Лея Исле, починала през 1971 г. Ако се вярва на списанието, материалът е публикуван за пръв път в „Сиркюи“, бюлетина за вътрешно ползване на Братството от Сион, на който според някои сведения Плантар сътрудничи редовно под псевдонима Ширан:

Да не забравяме, че този тънък психолог с приятел на най-различни хора: на граф Израел Монти, един от членовете на „Св. Вьоме“, на Габриел Трарийо д’Егмон от тринайсеторката на Розата и Кръста, на философа Пол Льокур, писал много за Атлантида, на абат Офе от отдел „Документация“ на Ватикана, на Т. Моро, директор на консерваторията в Бурж, и т.н. Да си припомним, че по време на нацистката окупация е арестуван и измъчван от Гестапо, след което месеци наред е политзатворник. Като доктор на езотеричните науки знае да пази тайна и именно благодарение на това е почетен член на множество общества, отстояващи възгледите на херметиците. Той е невероятна личност, мистик на мира, проповедник на свободата, аскет, чийто идеал е да допринася за добруването на човечеството. Ето защо не е чудно, че се наложи като един от най-влиятелните хора, от които мнозина от най-различни кътчета на света търсят съвет. По покана на федералното правителство на Швейцария се установява да живее известно време край Женевското езеро, където се среща с пратеници и посланици от цял свят.[26]

Госпожа Исле безспорно е искала да представи Плантар като изключителна личност. Но от материала й излиза, че той по-скоро е особняк. На места езикът на Исле е мъгляв и изпълнен с хиперболи. И още нещо, събрани на едно място, различните „знаменитости“, посочени като приятели на Плантар, будят, меко казано, недоумение.

От друга страна, неприятностите, които той си има с Гестапо, говорят, че по време на нацистката окупация Плантар се е държал достойно. Ние също открихме някои доказателства за това. Още през 1941 г. в едно парижко предградие Пиер Плантар започва да издава „Венкр“, списание на френското съпротивително движение. Гестапо го хвърля в затвора, където той остава повече от година — от октомври 1943 до края на 1944 г.[27]

Оказа се, че сред приятелите и съратниците има и по-известни личности от хората, посочени от госпожа Исле, например Андре Малро и Шарл дьо Гол. По всичко личи, че Плантар е имал доста връзки в коридорите на властта. Така например, когато през 1958 г. Националният съвет на алжирската революция се готви да провъзгласи Алжир за република, генерал Дьо Гол решава да стане президент на Франция и по някои сведения се обръща за съдействие най-вече към Плантар. Заедно с Андре Малро и неколцина други той явно е в дъното на така наречените Комитети за обществена сигурност, изиграли решаваща роля за завръщането на Дьо Гол в Елисейския дворец. В писмо от 29 юли 1958 г. Дьо Гол изказва на Плантар своята дълбока признателност за оказаната помощ. В друго писмо, пратено пет дена по-късно, генералът моли Плантар да разпусне комитетите, тъй като те са постигнали целта си, което той прави в официално комюнике, поместено в печата и излъчено по радиото[28].

Излишно е да казваме, че докато правехме проучването, ни се искаше все повече да се запознаем с Плантар. В началото това изглеждаше почти невъзможно. Плантар бе неоткриваем, поне за нас като частни лица. Сетне, в началото на пролетта на 1979 г. Би Би Си ни възложи нов филм за Рен Льошато. Тъкмо като хора, работещи за Би Би Си, успяхме най-после да се свържем с Плантар и с Братството на монасите от Сион.

Най-напред да издири Плантар се зае една англичанка, журналистка, живееща в Париж и работила често за Би Би Си. Тя имаше много връзки в цяла Франция и чрез тях се опита да открие Братството от Сион. Започна от масонските ложи и парижките езотерични общества и както и можеше да се очаква, се натъкна на плътна завеса от мистификации и противоречия. Един журналист например я предупредил, че който се захване със Сион, рано или късно бива убиван. Друг неин колега пък й казал, че орденът е съществувал само през средновековието и днес от него не е останало нищо. Същевременно обаче официален представител на Великата ложа Алпина й обяснил, че Сион е съвременна организация, каквато не е имало в миналото.

Напредвайки малко по малко през тези оплетени лабиринти, журналистката най-сетне се добрала до Жан-Люк Шомьой, взел за едно списание интервю от Плантар и писал много за Сониер, Рен Льошато и Братството на монасите от Сион. Той й казал, че не е член на ордена, но можел да се свърже с Плантар и по всяка вероятност да ни уреди среща с него. Междувременно предоставил на сънародничката ни и други сведения.

Според Шомьой Братството на монасите от Сион не било „тайно общество“ в тесния смисъл на думата. То просто не искало около него, дейността и членовете му да се вдига шум. Регистрацията в „Журнал офисиел“ била фалшива и била пусната от хора, отцепили се от ордена. Според Шомьой и уставът, предоставен на полицията, също бил фалшив и бил „скалъпен“ от същите отцепници.

Шомьой потвърди подозренията ни, че Сион има амбициозни политически планове за близкото бъдеще: според него само след няколко години Франция щяла да бъде разтърсена от коренни промени, които щели да подготвят почвата за народна монархия с крал от династията на Меровингите. Пак според Шомьой в дъното на тези промени щял да бъде Сион, както е било столетия наред. Орденът се обявявал срещу материализма и щял да възстанови „истинските ценности“, ценности от духовен, а може би и езотеричен характер. Според думите на Шомьой тези ценности били предхристиянски въпреки привидната християнска насоченост на Сион и декларираната в устава на ордена вярност към католицизма. Шомьой твърдял, че в момента велик магистър на ордена е Франсоа Дюко-Бурже. На въпроса как Дюко-Бурже съчетава католическия традиционализъм с предхристиянските ценности той отвърнал доста загадъчно: да сме питали самия абат Дюко-Бурже.

Шомьой наблегнал, че Братството на монасите от Сион е основано много отдавна и че членската му маса е голяма. Сред хората, членуващи в ордена, имало представители на различни прослойки и професии, които наред с възстановяването на династията на Меровингите си поставяли и други цели. На това място Шомьой направил пред английската журналистка твърде странно изявление: че не всички членове на Братството на монасите от Сион били евреи. Подтекстът на думите му е ясен: макар и малко, в ордена има и евреи. Отново бяхме изправени пред доста озадачаващо противоречие. Дори и уставът да бе фалшификат, как орден, в който членуват евреи, е оглавяван от велик магистър, привърженик на крайния традиционализъм в римокатолическата църква и близък приятел на Марсел Льофевр, прочут с изявленията си, които са само на крачка от антисемитизма?

Шомьой е казал и други твърде необичайни неща. Споменал е например „Лотарингския престолонаследник“, който бил потомък на Меровингите и по тази причина „имал разбираща се от само себе си свещена мисия“. Изявлението му сякаш е лишено от логика: всеизвестно е, че дори по благородническа титла днес не съществува такъв престолонаследник. Дали Шомьой не намеква, че него все пак го има и той живее инкогнито? Или използва думата в смисъл на „владетел“? Ако наистина е така, владетел (но не и престолонаследник) на Лотарингия е д-р Ото фон Хабсбург, който по благородническа титла е херцог на Лотарингия.

Като цяло думите на Шомьой съдържат не толкова отговори, колкото поводи да си задаваме нови въпроси; тъй като разполагаше с твърде малко време за подготовка, нашата позната, английската журналистка, не е знаела какво точно да го пита. Все пак се сетила да подчертае, че Би Би Си проявява интерес към темата — в Европа Би Би Си се ползва с много по-голям престиж, отколкото във Великобритания, и хората, общо взето, се съобразяват с това име, иначе казано, перспективата компанията да заснеме филм явно се е сторила доста съблазнителна на Шомьой. В случая думата „пропаганда“ е твърде силна, но един такъв филм е в състояние да придаде автентичност на някои факти и да насочи вниманието към тях, да създаде твърде благоприятен психологически климат и атмосфера най-вече в английски говорещите страни. Братството на монасите от Сион само ще спечели, ако Меровингите и орденът бъдат приети като „исторически дадености“, като общоизвестни факти от рода на Битката при Хейстингс или убийството на Томас Бекет. Явно именно от тези съображения Шомьой се е обадил по телефона на Плантар.

Най-сетне през март 1979 г. успяхме заедно с режисьора от Би Би Си Рой Дейвис и английската журналистка да си уредим среща с Плантар. Имахме усещането, че присъстваме на среща между кръстниците от италианската мафия — бе уговорено да се видим на „неутрална територия“, в един парижки киносалон, нает специално за случая от Би Би Си, и всеки бе дошъл със своите „хора“.

Оказа се, че Плантар е изискан любезен мъж, у когото се долавяше нещо аристократично: той не биеше на очи, говореше възпитано, бързо, но и претеглено. Прояви невероятна начетеност и впечатляващо пъргав ум, отговаряше на въпросите ни сбито, остроумно, находчиво, но не и заядливо. В очите му от време на време проблясваше закачливо, весело, почти покровителствено пламъче. Колкото и скромно и мило да се държеше, имаше невероятен авторитет пред хората, които го придружаваха. У него имаше нещо подчертано аскетично, някаква суровост. Той не парадираше с богатството си: бе облечен с вкус, в наглед неофициални дрехи с класическа кройка, които обаче не бяха нито прекалено екстравагантни, нито много скъпи. Доколкото разбрахме, дори не бе дошъл с кола.

На първата, а след това и на другите ни две срещи Плантар даде да се разбере, че няма да каже и думица за сегашната дейност и цели на Братството на монасите от Сион. Същевременно предложи да отговори на всичките ни въпроси, свързани с миналото на ордена. Макар и да отказа да обсъжда пред публика — например във филм, бъдещето на Сион, все пак по време на разговора намекна за някои неща. Заяви, че в Братството на монасите от Сион наистина се пази изчезналото съкровище на Йерусалимския храм, плячкосано през 70 г. от римските легиони на Тит. Предметите в него щели да бъдат „върнати на Израел, когато му дойде времето“. Плантар обаче отхвърли като несъществени всички въпроси за историческата, археологическата и дори политическата стойност на съкровището. Той изтъкна, че истинското съкровище е „духовно“ и поне отчасти се състои от тайна, която по един или друг начин щяла да ускори някакви важни обществени промени. Плантар сякаш повтаряше дума по дума изявлението на Шомьой, когато каза, че в близко бъдеще Франция ще бъде разтърсена от коренни преобразования: не от революция, а от радикални реформи в институциите, които щели да подготвят почвата за възстановяването на монархията. В това изказване нямаше и следа от пророческа назидателност. Обратното, Плантар просто ни увери в това много спокойно, много делово и много категорично.

В твърденията му имаше някои странни несъответствия. Той ту говореше сякаш от името на Братството от Сион и използваше местоимението „ние“, тоест целия орден, ту се разграничаваше от него и подчертаваше, че по право му се полага да е крал, понеже е пряк потомък на Меровингите, а членовете на братството са негови съюзници и съратници. Сякаш чувахме два съвсем различни гласа, които понякога си противоречаха: единият бе на главния секретар на Сион, а другият — на крал, който живее в сянка, който, макар и на пръв поглед лишен от власт, все пак управлява и гледа на Сион като на свой таен съвет. Така и не намерихме обяснение за този разнобой между двата гласа, а Плантар не пожела въпреки настояванията ни да внесе яснота.

След трите срещи с него и е хората му знаехме почти колкото и преди тях. Ако не се броят Комитетите за обществена сигурност и писмата на Шарл дьо Гол, нямахме никакви сведения дали Сион оказва някакво политическо влияние и дали има власт, доколко хората, с които се срещнахме, са в състояние да променят държавното устройство и институции на Франция. Не разбрахме и защо на потомците на Меровингите се гледа по-сериозно, отколкото на другите кралски династии, опитващи се да си върнат престола. Така например мнозина потомци на Стюартите също имат претенции към британската корона, и то, както твърдят съвременните историци, с много по-големи основания, отколкото Меровингите. Срещат се и доста други претенденти за престола навсякъде в Европа, все още са живи потомците на династиите на Романови, на Бурбоните, Хабсбургите и Хохенцолерите. Защо на тях да се вярва по-малко, отколкото на Меровингите? От гледна точка на „безспорната законност“ и на практическата осъществимост те може би имат предимство. Днес обаче въпросът представлява предимно научен интерес точно както, да речем, желанието на някой ирландец да докаже, че е потомък на Върховните крале.

Отново бяхме на път да се откажем от проучването си за Братството на монасите от Сион, защото отсъдихме, че става дума за второразредна сектичка на умопобъркани, ако не и за откровена измама. Ала вече се бяхме убедили с очите си, че в миналото орденът е притежавал реална власт и е решавал въпроси от решаващо международно значение. Дори днес бе ясно, че зад фасадата се крие още нещо. Орденът бе чужд на търгашеството. Стига да е искал, Плантар е могъл да превърне Братството на монасите от Сион в изключително доходоносно начинание, каквито са не един и два нашумели култове, секти и организации от „новата ера“. Въпреки това повечето важни „Документи на Братството“ излизаха в ограничени тиражи. Пък и Сион не набираше открито нови членове дори с методите на масонските ложи. Доколкото успяхме да установим, броят на членовете му бе строго определен и нови хора се приемаха само ако се овакантеше място. Такъв ограничен достъп и затвореност говореха наред с другото и че орденът е изключително сигурен в себе си и смята, че не му се налага от финансови или други съображения да набира нови членове. Иначе казано, съществуваше нещо, което му гарантираше успех и му осигуряваше подкрепата на хора като Малро и Дьо Гол. Но нима можехме да приемем насериозно, че те са имали намерение да възстановят монархията и да върнат на престола Меровингите?

Политиката на Братството на монасите от Сион

През 1973 г. излиза книга, озаглавена „Скритата страна на една политическа амбиция“, в която авторът, швейцарският журналист Матийо Паоли, описва безкрайните си перипетии, които му се струпват, докато се опитва да разбере що за организация е Братството на монасите от Сион. Подобно на нас, и Паоли накрая се свързва с представител на ордена, когото не назовава по име. Журналистът обаче не е имал зад себе си престижа на Би Би Си и ако се съди от описанието, човекът, с когото се е срещнал, е с по-нисък статут от Плантар. Не е бил и така отзивчив като нашия събеседник. Същевременно обаче Паоли живее в континентална Европа и за разлика от нас може да се придвижва по-бързо, което му е помогнало да надушва още „пресните“ следи и да прави проучване на място. Благодарение на това книгата му бе изключително ценна и съдържаше много нова информация: очаквахме тя да има продължение и се чудехме защо Паоли не го пише. Когато се поинтересувахме от журналиста, ни казаха, че през 1977 или 1978 г. той е бил застрелян в Израел по обвинение в шпионаж и в това, че се е опитал да продаде на арабите някакви тайни[29].

Доколкото можем да съдим от книгата, Паоли е подходил към темата горе-долу като нас. И той се е свързал с дъщерята на Лео Шидлоф в Лондон, и на него тя е обяснила, че не знае баща да е имал нещо общо с каквито и да било тайни общества, франкмасони и родословия на Меровингите. Подобно на нашата позната, журналистката от Би Би Си, Паоли се е срещал с касиера на Великата ложа Алпина, който е отговорил на въпросите му твърде уклончиво. Според Паоли той отрекъл да познава човек на име Лобино или Шидлоф. Колкото до множеството издания, върху чиято титулна страница стои гербът на Алпина, касиерът бил категоричен, че такива издания няма. И все пак един приятел на Паоли, също член на ложата Алпина, твърдял, че ги е виждал с очите си в библиотеката на ложата. Швейцарският журналист прави следното заключение:

Има само две възможности. Знаем каква е насочеността на книгите на Анри Лобино. Великата ложа Алпина, която забранява на членовете си всякаква политическа дейност във и извън Швейцария, просто не иска да бъде замесвана в тази история. Или друга организация си е присвоила името на Великата ложа, за да прикрие дейността си.[30]

Фигура 2. Макет за корицата на романа „Окръжност“.

Във Версайския филиал на Националната библиотека Паоли открива четири броя на „Сиркюи“[31], списанието, посочено в устава на Братството от Сион. Първият е излязъл на 1 юли 1959 г. и като негов директор е посочен Пиер Плантар. По нищо обаче не личи, че списанието е свързано с ордена. Обратното, в него пише, че е официален орган на някаква Федерация на френските сили. Има дори печат, който Паоли възпроизвежда в книгата си, и каре със следната информация:

Периодично издание за култура на Федерацията на френските сили

116 ул. Пиер Жуе, 116

Олне су Боа (Сена и Оаза)

тел. 929-72-49

Паоли проверява горния адрес. На него никога не е било издавано никакво списание. Телефонният номер също се оказва неверен. Колкото и да се опитва да издири Федерацията на френските сили, непрекъснато удря на камък. И до ден-днешен никой не е чувал за подобна организация. Но сигурно не е съвпадение, че седалището във Франция на Комитетите за обществена сигурност също е в Олне су Боа[32]. Федерацията явно е свързана по един или друг начин с комитетите. Има доста потвърждения на това предположение. Според Паоли в брой 2 на „Сиркюи“ се намеквало за някакво писмо, в което Дьо Гол изказва благодарност на Пиер Плантар — по всичко личи, че за работата на Комитетите за обществена сигурност.

Паоли изтъква, че повечето материали в „Сиркюи“ са посветени на езотеричното. Техни автори са Пиер Плантар, който се подписва и с истинското си име, и с псевдонима Ширан, Ан-Лея Исле и други, които вече познавахме. В списанието обаче имало и публикации от съвсем различно естество. Някои например били посветени на тайните на лозарството и винарството, отрасъл явно с решаващо значение за политиката. В подобно твърдение нямаше никаква логика, освен ако не приемехме, че тук лозята и винарството трябва да се тълкуват алегорично, може би като метафора за генеалогии, за родословни дървета и роднински връзки между различните династии.

Както подчертава швейцарският журналист, ако не са посветени на тайнственото, материалите в „Сиркюи“ са крайно националистични. В един от тях например някой си Адриан Сьорвет твърди, че съществуващите проблеми няма да бъдат решени скоро:

… освен ако не бъде приложен нов подход, и то от нови хора, понеже политиката е мъртва. Колкото и да е странно, мнозина не желаят да го проумеят. Съществува само един въпрос: организация на икономиката. Съществуват ли обаче хора, които и сега да поставят над всичко Франция, както по време на нацистката окупация, когато патриотите и участниците в Съпротивата не се замисляха какви са политическите убеждения на техните бойни другари?[33]

А от брой 4 на „Сиркюи“ Паоли цитира следния пасаж:

Желанието ни е хиляда и петстотинте екземпляра на „Сиркюи“ да ни бъдат връзка, наш светилник, желанието ни е гласът на патриотите да преодолее всички бариери, както през 1940 г., когато родолюбците напуснаха окупирана Франция и дойдоха да почукат на вратата на водача на „Свободна Франция“. Днес е същото; преди всичко ние сме французи, ние сме силата, бореща се по един или друг начин да сътвори нова, пречистена Франция. Длъжни сме да го сторим със същия патриотизъм, със същата воля и единни действия. Тук отстояваме една според нас отколешна философия.[34]

Следва подробна правителствена програма за възстановяването на Франция в някогашния й блясък. В програмата например се отстоява идеята департаментите отново да бъдат заменени с провинции:

Делението на департаменти е произволно и е въведено по време на Френската революция съобразно с изискванията на транспортните средства (конската тяга). Днес то вече не значи нищо. За разлика от департамента провинцията отговаря на потребностите на живота, тя е наследство от нашето минало, същата основа, върху която се е зараждала нацията ни, има си свой фолклор, обичаи, паметници, често местен диалект, които сме решени да възродим. Провинцията трябва да притежава своя администрация и средства за защита вътре в единната държава, съобразени с конкретните условия.[35]

По-нататък Паоли цитира следващите осем страници. Материалът в тях е обединен под няколко подзаглавия:

Съвет на провинциите

Държавен съвет

Парламентарен съвет

Данъци

Работна сила и производство

Медицинско обслужване

Народна просвета

Пълнолетие

Жилища и училища

Правителствената програма, изложена в тези осем раздела, не съдържа някакви крещящи противоречия и би могла да бъде осъществена без особени сътресения. Трудно е да се определи политическата й насоченост. Тя не може да боде наречена лява или дясна, либерална, консервативна, радикална или реакционна. Като цяло не е и прекалено амбициозна и човек се чуди как с нея ще бъде възвърнат някогашният блясък на Франция. Както отбелязва и Паоли: „Предложените в нея промени… не са революционни. Все пак се основават на реалистичния анализ на структурите във френската държава и са просмукани от здрав разум.“[36] Да де, но в правителствената програма, изложена в „Сиркюи“, дори не се намеква каква ще е реалната основа, на която тя ще се осланя: възстановяването на народната монархия с крал измежду потомците на Меровингите. Редакцията на списанието не смята за нужно да го оповестява, защото това се разбира от само себе си, тя го смята за даденост, на която се основават всички публикувани в него материали. За читателите на „Сиркюи“ връщането на Меровингите на престола е една пределно ясна, споделяна от тях цел и авторите на публикациите не се спират подробно на нея.

В своята книга Паоли поставя един твърде важен въпрос, който неизменно занимаваше и нас:

От една страна, имаме потомък на Меровингите, който живее инкогнито, а от друга, тайно общество — Братството на монасите от Сион, поставило си за цел да ускори възстановяването на народната монархия с представител на Меровингите на престола… Трябва обаче да установим дали това движение се ограничава с езотерично-политически спекулации (чиято задача всъщност е да трупа пари, като се възползва от лековерието и уязвимостта на хората) или наистина развива някаква дейност.[37]

Паоли се спира на този въпрос с помощта на доказателствата, с които разполага, и прави следния извод:

Братството от Сион безспорно има мощни връзки. Всъщност всяко новоучредено сдружение първо трябва да бъде одобрено от министъра на вътрешните работи. Това важи и за списанията и издателствата. И все пак тези хора успяват да издават с псевдоними в несъществуващи издателства на несъществуващи адреси книги, които не се намират нито в Швейцария, нито във Франция. Има две възможности: или изпълнителната власт не си върши работата, или…[38]

Паоли не довършва изречението. Същевременно е ясно, че лично той смята втората възможност, която не е формулирал докрай, за по-вероятна. С други думи, според Паоли мнозина държавници, а също и доста други влиятелни личности или са членове на Сион, или действат по указания на ордена. Ако наистина е така, излиза, че Сион е изключително мощна организация.

След задълбоченото си проучване Паоли е доволен от фактите, които е установил за Меровингите и за техните претенции към престола. Журналистът признава, че поне тук вижда някакъв смисъл в целите, които си поставя Сион. Оттук нататък обаче, признава Паоли, той е силно озадачен. Какъв смисъл има династията да бъде възстановявана днес, тринайсет века след детронирането й? И нима едно съвременно управление на Меровингите ще се различава с нещо от което и да е друго управление? Ако се различава, то по какво и защо? Какво толкова им е особеното на Меровингите? Дори и да са основателни, претенциите им звучат неуместно. Защо толкова много влиятелни и умни хора и днес, и в миналото не само проявяват интерес към династията, но и я подкрепят?

И ние, естествено, задавахме абсолютно същите въпроси. Подобно на Паоли, бяхме готови да признаем, че исканията на Меровингите са оправдани. Но какво значение можеха да имат тези искания днес? Нима чисто техническата законност на монархията може да бъде довод, убедил толкова много хора? Как ставаше така, че в края на XX в. една монархия, законна или не, получава такава силна подкрепа?

Ако си имахме работа с някакви ненормални особняци, просто щяхме да се откажем. Ние обаче имахме насреща си изключително мощна организация, в която членуват най-влиятелните, най-изявените, най-прочутите и отговорни хора на нашето време. И в доста случаи тези хора явно смятаха връщането на Меровингите на власт за задача, достатъчно значима, че да пренебрегнат политическите, социалните и верските си различия.

На пръв поглед ни се струваше пълна лудост възстановяването на една династия, изместена от престола преди цели хиляда и триста години, да се превърне в дело на живота на толкова много прочути и високоуважавани личности. Освен, разбира се, ако не пропускахме нещо. Освен ако Меровингите претендираха не само за престола и се открояваха сред другите династии по нещо изключително важно. Накъсо, освен ако в кралската им кръв нямаше нещо много особено.

[1] Филип дьо Шеризе, съратник на Пиер Плантар дьо Сен Клер, написва алегоричен „роман“, озаглавен „Окръжност“ (на френски „Circuit“, както се казва и издаваното от Плантар списание). Сюжетът му обхваща събития от времето на Атлантида до Наполеон. Състои се от 22 глави, всяка от които е озаглавена с името на някоя от най-силните карти таро. Запазил се е един-единствен екземпляр, който се съхранява във Версайския филиал на Националната библиотека в Париж. В една от частите се разказва историята на двама символични герои: Шарло и Магдалина, които намират в Рен Льошато някакво съкровище (вж. Chaumeil. Triangle d’or, p. 141). ↑

[2] Prieure de Sion, Statures. Articles NI, NII. Уставът на Братството на монасите от Сион е получен от заместник-префекта на Сен Жюлиен ан Жонвоа на 7 май 1956 г. и е заведен под входящ номер КМ 94550. ↑

[3] Midi Libre, 13.II.1973. ↑

[4] Myriam. Les Bergers d’Arcadie. — Le Charivari, N 18. ↑

[5] Lobineau, Henri. Dossiers secrets, p. 1. ↑

[6] Ibid. ↑

[7] Ibid. ↑

[8] Roux, S. L’affaire de Rennes-le-Chateau. В друга част на „Тайните досиета“ има страница, написана от някой си Едмон Алб, който посочва, че С. Ру всъщност е абат Жорж от Нант. В своята книга „Скритата страна на една политическа амбиция“ Матийо Паоли твърди същото (вж. Paoli, Mathieu. Les dessous d’une ambition politique, p. 82). Абат Жорж от Нант оглавява организацията Католическа контрареформация от XX в. и написва пространен трактат „Liber Accusationis in Paulum Sextum“, в който отправя множество нападки срещу папа Павел VI и го обвинява в ерес. Абатът явно е сподвижник на М. Льофевр. Беше ни любопитно защо никой не оспорва твърдението, че С. Ру и абат Жорж са едно и също лице, писахме на абата като приложихме цитата от книгата на Паоли, помолихме го да го коментира и го попитахме дали това е вярно. Абат Жорж ни отговори, че от време на време заради посочената от нас книга и други му задават същия въпрос и че той само ще повтори: нямал нищо общо с никакъв С. Ру. После добави: „Това са небивалици. Как може да ги взимате на сериозно?“ ↑

[9] Roux, S. Op. cit., p. 1. ↑

[10] Ibid., p. 2. ↑

[11] Ibid. ↑

[12] Delaude. Cercle d’Ulysse, p. 6 (V). ↑

[13] Guardian, 11.IX.1976. ↑

[14] Монсеньор Брюнон, станал непосредствено след Льофевр епископ на Тюл, твърди, че предходникът му е манипулиран (вж. Guardian, 1.IX.1976). Според Джанфранко Свидеркоши, представен в „Таймс“ като опитен кореспондент, добре запознат с проблемите на Ватикана, папата е наясно, че „монсеньор Льофевр играе, макар и прикрито, по свирката на други хора“ (вж. The Times, 31.VIII.1976). ↑

[15] Guardian, 30.VIII.1976. Заинтригувани, писахме на отец Питър Морган с молба да ни даде някакви разяснения. Той обаче не ни отговори. ↑

[16] Разполагаме единствено с копие от статията, където не е посочен източникът, и не можем да установим за кое списание става дума. ↑

[17] Според последната информация, с която разполагаме, са се върнали във Франция. ↑

[18] Le Charivari, N 18. ↑

[19] Старият устав е заведен в префектурата на 7 май 1956 г. Според брой 2 на „Сиркюи“, излязъл на 3 юни 1956 г., същата седмица се е състояло събрание, на което уставът е бил обсъден. Уставът, подписан от Кокто, е с дата 5 юни 1956 г. ↑

[20] Bonne soire, N 3053, 14.VIII.1980. ↑

[21] Докато пишехме книгата прегледахме огромно количество трудове, стари и съвременни, посветени на родословията на различни благороднически семейства. Никъде обаче не открихме да се посочва титлата на Плантар дьо Сен Клер. Това не значи, разбира се, че претенциите му са безпочвени, още повече че, както подчертава самият той, те векове наред са били държани в тайна. ↑

[22] Le Charivari, N 18. ↑

[23] В края на най-значителното произведение на Дьо Сед — „Тамплиерите са сред нас“ (вж. De Sede. Les Templires sont parmi nous), има раздел, озаглавен „Гледната точка на един езотерик“. В него е поместено голямо интервю с Пиер Плантар дьо Сен Клер, в което Дьо Сед не само задава редица въпроси, но и набляга, че Плантар е безспорен капацитет по темата. Плантар явно е помогнал на Дьо Сед и в написването на книгата за Рен Льошато. Докато снимахме за Би Би Си филма „Изчезналото съкровище на Йерусалим?“, получихме от издателите на Дьо Сед огромно количество илюстративен материал, който авторът е използвал в книгата си. Върху опакото на всички снимки имаше печат „Плантар“, което иде да подскаже, че материалът е собственост на Плантар, а той го е предоставил на Дьо Сед. ↑

[24] Le Charivari, N 18. ↑

[25] Ibid. ↑

[26] Ibid., p. 53. ↑

[27] Плантар ни предостави нотариално заверена декларация, подписана от известен член на Почетния легион, офицер във френското съпротивително движение по време на Втората световна война. В декларацията той посочва, че от 1941 г. Пиер Плантар е издавал нелегално списанието „Венкр“, орган на Съпротивата, и че от октомври 1943 г. до февруари 1944 г. е бил държан от Гестапо в затвора във Френ. Декларацията е заверена нотариално на 11 май 1953 г.

Оказа се доста трудно да проверим доколко тази информация е достоверна. Първо, през войната различни групировки, участвали в съпротивителното движение, издават списания с едно и също име — „Венкр“. Явно обаче става въпрос за изданието на Местния комитет на Националния фронт за борба за независима Франция: в Националната библиотека в Париж се пази един брой от него, излязъл през април 1943 г. Издаден е в Сен Клу, Париж.

Обърнахме се към архива на Въоръжените сили на Франция с молба да получим по-подробни сведения каква е дейността на Плантар по време на Съпротивата. Получихме отговор от Министерството на отбраната, в който се казваше, че информацията е поверителна. ↑

[28] Vazart. Abrege de l’histoire des Francs, 271–272. Втората бележка под линия на тези страници съдържа текста на писмото на генерал Дьо Гол. ↑

[29] Получихме тази информация в личен разговор с Жан-Люк Шомьой. Първо потърсихме Паоли в швейцарската телевизия, тъй като знаехме, че докато е пишел книгата си, е работел там. Административният директор на радиото и телевизията на Романска Швейцария ни каза, че Паоли е напуснал през 1971 г. и доколкото знаел, е започнал работа в израелската телевизия в Тел Авив. За нещастие не успяхме да открием нищо повече. ↑

[30] Paoli, М. Op. cit., p. 86. ↑

[31] Списание „Сиркюи“, някои броеве от което се пазят във Версайския филиал на Националната библиотека, илюстрира чудесно колко мъгляво е описана тази история.

Седмичникът „Сиркюи“ излиза от 27 май 1956 г. до своя специален брой, издаден след книжка 3 на 2 септември 1956 г. Списанието е печатано на циклостил и обикновено се състои от 2 до 4 страници. Издавано е в Су Касан, Анмас, и всеки брой започва с обръщение на Пиер Плантар. Повечето броеве съдържат подробности от събранията, свиквани, за да бъде обсъден уставът на Братството на монасите от Сион, пратен на заместник-префекта в Анмас, макар че името на ордена не се споменава нито веднъж. Всъщност повечето книжки на „Сиркюи“ на пръв поглед са посветени на ниските цени на жилищата. Организацията, издаваща списанието, е наричана не Братството от Сион, а Организация за защита на правото на евтини жилища! (Не може да се отрече, че в доста от „Документите на Братството“ е проявено известно чувство за хумор.) Същевременно обаче във въпросните броеве на „Сиркюи“ се появяват същите имена, както и в устава на Сион. В брой 8 от 22 юли 1956 г. има статия от някой си Дьофаго (посочен в устава на Сион като касиер), която е посветена на астрологията и в която авторът разяснява системата с тринайсет вместо с дванайсет зодиакални знака. Тринайсетият знак се нарича Змиеносец и е разположен между Скорпион и Стрелец.

Издаването на списание „Сиркюи“ е подновено през 1959 г. и то вече се нарича „Периодично издание за култура на Федерацията на френските сили“. Повечето броеве са се загубили. Открихме брой 2 (август 1959), брой 3 (септември 1959), брой 5 (ноември 1959) и брой 6 (декември 1959). В книгата си Матийо Паоли пише, че са се запазили и брой 1 (юли 1959) и брой 4. Освен това в „Шаривари“ се споменава и брой 8. Тоест, както личи, някой е иззел определени броеве.

Списанието помества най-различни материали, като се почне от статии за Атлантида и се стигне до хороскопи. Някои броеве съдържат политически хороскопи за следващата година, правени с компютър от Пиер Плантар. Върху четвърта корица на всички броеве има знака на организацията и печат „Плантар“. ↑

[32] Vazart. Op. cit., p. 271. ↑

[33] Paoli, M. Op. cit., p. 94. ↑

[34] Ibid. ↑

[35] Ibid., p. 94. ↑

[36] Ibid., p. 102. ↑

[37] Ibid., p. 103. ↑

[38] Ibid., p. 112. ↑

9. Дългокосите монарси

Вече бяхме проучили, разбира се, историята на Меровингите. Бяхме се опитали да се ориентираме някак в димната завеса от небивалици и тайнственост, още по-гъста и от мъглата, с която бяха забулени катарите и рицарите тамплиери. Няколко месеца се бяхме мъчили да разплетем кълбото от факти и измислици. Въпреки усилията обаче за нас Меровингите си оставаха почти пълна загадка.

Династията на Меровингите води началото си от сикамбите, племе от старогерманския народ, известен с името франки. От V до VII в. Меровингите владеят почти цялата територия на днешна Франция и Германия. Тяхното господство съвпада с периода на Крал Артур — времето, за което са написани повечето рицарски романи за Свещения Граал. За тази епоха от ранното средновековие се знае вероятно най-малко и тя е наричана безпросветна, но не защото, както бързо се уверихме, наистина е била безпросветна, а защото някой умишлено я е направил такава. Тъй като западната римска църква се ползва с истински монопол върху науката и особено върху писмените паметници, сведенията, които са се запазили, отразяват нечии ограничени интереси. Всички други хроники са се загубили или са били цензурирани. Но от време на време все пак успявахме да се доберем до нещо през завесата от мълчание, с която е обгърнато миналото. Именно с тези откъслечни сведения възстановихме истината — твърде интересна и съвсем различна от официалната история.

Меровингите и легендите за тях

Натъкнахме, се на множество загадки около произхода на Меровингите. Обикновено си представяме династиите като управляваща фамилия или род, не просто наследила друга фамилия или род, но всъщност изместила и детронирала своите предходници. Иначе казано, най-често смятаме, че династиите се зараждат след някой преврат, довел до отмирането на предишната управляваща династия. Войната между Бялата и Червената роза в Англия например се води именно за да се смени династията на престола. След около век на английския престол се качва династията Стюарт, но едва след като са отстранени Тюдорите. На свой ред, и Стюартите са детронирани насилствено от Оранското и Хановерското благородническо семейство.

В случая с Меровингите обаче няма такъв рязък или насилствен преход, няма узурпация, детрониране и унищожаване на предишните владетели. Обратното, знатният род, наричан Меровинги, явно и преди е управлявал франките. Те са законни монарси, признати от всички. Един от тях обаче явно се откроява толкова много, че дава името си на цялата династия.

Този владетел е обвит в такава загадъчност, че човек не може да каже къде свършват историческите факти и къде започват легендите. Меровей (Меровех или Меровеус) е останал в историята като получовек, полубожество, достойно за древните мигове. Дори името му говори за неговото чудотворно раждане и характер: в него са съчетани френската дума за „майка“ и латинските и френските думи за „море“.

Според най-влиятелния хроникьор на франките и някои по-късни предания Меровей има двама бащи. Вече бременна от баща му — крал Клодион, майката на Меровей отишла да се изкъпе в океана. Във водата била прелъстена или може би изнасилена от някакво чудато водно същество, дошло отвъд морето — от „bestea Neptuni Quinotauri similis“[1], без да е много ясно какво точно представлява квинотавърът. Според преданието тъкмо от този звяр жената заченала втори път. А когато се родил Меровей, във вените му течала кръвта на двамина: на владетеля на франките и на загадъчното морско същество.

Подобни невероятни легенди са нещо обичайно не само за древността, но и за Европа от по-късно време. Те най-често не са плод само на въображението, а съдържат някакъв символ, алегория, зад които се крие истински исторически факт. В случая с Меровей зад приказната фасада вероятно се крият брак между хора с различна племенна принадлежност, благородническа кръв, предавана както в юдаизма по линия и на майката, сливането на два знатни рода, единият от които са владетелите на франките, а другият, както личи, сигурно идва „отвъд морето“ — ето защо по някаква причина по-късно в преданията се появява морското същество.

При всички положения благодарение на двойното си потекло Меровей според легендата е надарен с какви ли не свръхестествени способности. Каквато и да е историческата истина зад преданието, династията на Меровингите е обвеяна с аурата на магията, на вещерството и свръхестественото. Според устната традиция монарсите Меровинги са окултисти и алхимици, посветени са в тайните науки, прилагат езотеричните си умения — накъсо, те са достойни съперници на легендарния Мерлин, датиращ горе-долу от същото време. Често са наричани кралете вещери или кралете чудотворци. Чрез някакво чудодейно качество на кръвта си лекували с мануалотерапия, а според някои сведения пискюлите, с които са поръбени наметките им, церят като с вълшебна пръчица какви ли не болести. Смята се, че Меровингите са ясновидци и са можели да разговарят по телепатия със зверовете и природата, че са носели на вратовете си огърлици със силно чудодейно действие. Според легендите кралете от династията били омагьосани с тайна магия, предпазваща ги от неприятности и носеща им пословично дълголетие, нещо, което обаче не се потвърждава от историята. И всички имали еднакво родилно петно, с което се откроявали сред останалите и което доказвало полубожествения им или свещен произход. Според легендата родилното петно било с формата на червен кръст над сърцето — твърде интересен първообраз на символа на тамплиерите — или между лопатките.

Често са наричани и Дългокосите крале. Подобно на Самсон от Стария завет не се подстригват. Както при Самсон, и при тях се смята, че в косата им е тяхната vertu[2], същината и тайната на силата им. Откъдето и да идва това поверие за косата на Меровингите и силата, скрита в нея, то явно е взимано съвсем насериозно, защото дори през 754 г., когато Хилдерих III е свален от престола и е хвърлен в тъмница, папата издава изрична заповед той да бъде подстриган.

Каквито и небивалици да има в преданията за династията, те явно се основават на конкретни факти, на славата, с която Меровингите се ползват по време на управлението си. Всъщност на тях се гледа не като на царе в съвременния смисъл на думата. Те са възприемани като царе свещеници, като въплъщение на божественото начало, накъсо, донякъде като древноегипетските фараони. Не просто управляват по Божия милост. Обратното, сякаш олицетворяват от плът и кръв тази милост, нещо, обикновено приписвано единствено на Исус. Извършват ритуали, каквито правят по-скоро жреците, отколкото царете. Намерени са черепите на някои Меровинги с ритуален отвор или разрез върху темето. Подобни разрези ще видите върху черепите на първите лами в Тибет — в ранния будизъм се смята, че през този отвор при смърт душата напуска тялото и че пак през него се осъществява пряка връзка с божественото. Имаме всички основания да смятаме, че тонзурата[3] също се е съхранила още от времето на Меровингите.

През 1653 г. в Ардените е открита гробница на династията от огромно значение — гробницата на крал Хилдерих I, син на Меровей и баща на Хлодвиг, най-известния и влиятелен владетел измежду Меровингите. В гробницата са намерени оръжие, скъпоценности и кралска корона и скиптър, каквито е естествено да има при тленните останки на монарх. Открити са обаче и предмети, свързвани не толкова с царете, колкото с магьосниците, вещерите и гадателите: разчленен череп на кон, излята от злато биволска глава и кристална топка[4].

Сред най-свещените символи на Меровингите е пчелата: в гробницата на Хилдерих има най-малко триста мънички пчели от чисто злато. Заедно с другите предмети, открити в гробницата, те са поверени на Леополд Вилхелм фон Хабсбург, военен губернатор на Австрийска Холандия и брат на император Фердинанд III[5]. По-късно обаче всички съкровища от гробницата на Хилдерих са върнати на Франция. Когато през 1804 г. е коронясан за император, Наполеон настоява златните пчели да бъдат пришити към наметката му.

Това не е единственият случай, когато Наполеон проявява интерес към Меровингите. Той поръчва на някой си абат Пишон да състави родословие, за да види дали и след падането им от власт са оцелели техни потомци. Тъкмо върху родословията, поръчани от Наполеон, се основават генеалогиите, публикувани в „Документите на Братството“[6].

Аркадската мечка

Легендите за Меровингите са съвсем в духа на епохата, когато се раждат преданията за Крал Артур и Свещения Граал. Същевременно обаче те представляваха почти непреодолима бариера между нас и историческия период, който ни интересуваше. Когато най-сетне се добрахме до оскъдните писмени паметници, които са се съхранили, се оказа, че те донякъде се разминават с преданията, но са не по-малко загадъчни, невероятни и вълнуващи.

Почти липсва информация за произхода на Меровингите, чиято достоверност да може да бъде проверена. Самите те твърдят, че са потомци на Ной, който за тях е по-голям мъдрец дори от Мойсей — интересен възглед, застъпван отново след хилядолетие от европейските франкмасони. Меровингите се представят и за преселници от древна Троя, което обяснява френски географски наименования като Троа и Париж[7]. Историците от по-ново време, включително авторите на „Документите на Братството“, правят опит да докажат, че Меровингите идват от Древна Гърция и по-конкретно от областта Аркадия. Според „Документите“ предците на Меровингите са свързани с владетелите на Аркадия. Някъде около началото на новата ера те се преселват на Дунав, сетне на Рейн и се установяват на територията на западните провинции на днешна Германия.

Въпросът, дали Меровингите са дошли от Троя или от Аркадия, представлява по-скоро научен интерес и няма смисъл да оспорваме едното или другото твърдение. Според Омир в обсадата на Троя участват и мнозина аркадци. Някои от първите древногръцки историци смятат, че Троя е основана от преселници, дошли от Аркадия. Заслужава пътьом да отбележим, че в древна Аркадия мечката е свещено животно, тотем, покрай който се раждат различни тайнствени култове и заради който са правени ритуални жертвоприношения[8]. Всъщност наименованието „Аркадия“ идва от „аркадци“, тоест народа на мечката. Древните аркадци твърдят, че са потомци на Аркад, богът покровител на техните земи, чието име също значи „мечка“. Според гръцката митология Аркад е син на Калисто, нимфа, свързана с богинята на лова Артемида и превърната от Зевс в съзвездие Голямата мечка.

Сикамбите, франкското племе, от което произхождат Меровингите, също се прекланят пред мечката, която и при тях, както при древните аркадци, приема формата на Артемида, или по-точно, на галското й съответствие Ардуина, богиня покровителка на Ардените. Тайнственият култ към Ардуина съществува през цялото средновековие и едно от средищата му е град Люневил, който е съвсем близо до Стене и Орвал, други две места, срещащи се непрекъснато в нашето проучване. Чак до 1304 г. църквата издава едикти, с които забранява преклонението пред езическата богиня[9].

При положение че в Ардените, сърцето на владенията на Меровингите, мечката е смятана за божество и тотем и е обвеяна с какви ли не митове, не е учудващо, че в „Документите на Братството“ „Ursus“ — латинската дума за „мечка“, е отъждествявана с кралската династия. По-странното е, че на „мечка“ уелсците казват „arth“, откъдето идва името Артур. Макар да не се впуснахме в подробно проучване, бяхме заинтригувани от съвпадението, че Артур е не само съвременник на Меровингите, но и като тях е свързван с мечката.

Сикамбите навлизат в Галия

В началото на V в. нашествието на хуните принуждава почти всички племена в Европа да се преселят. Тъкмо тогава Меровингите, или по-точно, техните предшественици сикамбите, прекосяват Рейн и се установяват в Галия — на територията на днешна Белгия и в Северна Франция, край Ардените. Едно столетие по-късно тази област вече е наричана Австразия с център днешна Лотарингия.

Сикамбите не навлизат в Галия като необуздана дивашка орда, дошла да плячкосва и граби, напротив, заселват се съвсем мирно по тези земи. От векове поддържат тесни връзки с римляните и макар езичници, не са диваци. Всъщност познават добре римската администрация и обичаи и подражават на римляните. Някои сикамби се издигат до пълководци в римската войска. Други стават дори консули. Тоест тяхното заселване преминава не като кърваво нашествие, а като мирно натурализиране. Когато в края на V в. Римската империя рухва, сикамбите запълват освободеното пространство, но без да прилагат насилие и принуда. Запазват старите обичаи, не променят почти нищо. Без размирици и бунтове превземат властта, като се възползват от вече съществуващия, ала опразнен административен апарат. Тоест в началото управлението на Меровингите следва почти непроменения модел на някогашната Римска империя.

Меровей и неговите потомци

Открихме най-малко две исторически личности с името Меровей — не е съвсем ясно кой от двамата според преданието е потомък на морското същество. Първият Меровей е пълководец на сикамбите: сигурно е, че през 417 г. е бил жив и се е сражавал в римската войска, както и че е починал през 438 г. Най-малкото един съвременен медиевист смята, че Меровей е ходил в Рим и е предизвикал нещо като сензация. Запазил се е писмен паметник, според който един предводител на франките наистина е посетил Рим и е смаял всички с царствената си осанка и развятата си руса коса.

През 448 г. в Турне синът на този първи Меровей, който носи същото име, е обявен за крал на франките и остава на престола до 458 г., когато умира. Той сигурно е първият официален крал на франките като обединен народ. Вероятно заради този факт, а може би и заради онова, което легендарното му двойно потекло символизира, той поставя началото на династия, наричана още през онова време Меровинги.

При управлението на неговите наследници кралството на франките процъфтява. Те не са някакви недодялани диваци, каквито сме склонни да си ги представяме. Обратното, в много отношения тяхната култура може да бъде сравнявана с „високоцивилизована“ Византия. Насърчавана е образоваността дори сред обикновените хора. По време на Меровингите начетеността с много по-голяма, отколкото след петстотин години. Изключително културни са и самите управници, нещо твърде странно, като знаем колко груби, необразовани и неграмотни са били монарсите от по-късното средновековие. Крал Хилперих например, управлявал през VI в., не само изгражда в Париж и Соасон великолепни амфитеатри в римски стил, но и пише прекрасна, вдъхновена поезия, с което много се гордее. Запазили са се писмени сведения за неговите разговори с жреците, в които откриваме невероятна изтънченост, начетеност и остроумие, все качества, които рядко свързваме с кралете от онази епоха. В много случаи Хилперих не отстъпва по нищо на своите събеседници — жреците[10].

По време на Меровингите франките често проявяват жестокост, те обаче не са по природа войнствени например като викингите, вандалите, вестготите и хуните. Главният им поминък са земеделието и търговията. Обръщат особено внимание на търговията по море, най-вече в Средиземноморието. А занаятчиите им притежават вкус и майсторлък, които са направо смайващи, както личи и от кораба съкровищница „Сътън Ху“.

Меровингите натрупват несметни дори според съвременните представи богатства, състоящи се главно от златни монети с превъзходно качество, сечени в кралските монетни дворове, един от които е разположен в Сион, Швейцария. Някои от тези монети са намерени в „Сътън Ху“ и днес са изложени в Британския музей. Върху много от монетите ясно се вижда кръст, какъвто по-късно носят и кръстоносците от Франкското кралство в Йерусалим.

Кралската кръв

Макар културата на Меровингите да се характеризира със сдържаност и да е учудващо съвременна, монарсите, по чието време тя е създавана, са по-различни. Те се открояват дори сред владетелите от онова време: още приживе са обгърнати в тайнственост, за магическите и свръхестествените им способности се разказват какви ли не легенди. Обичаите и икономиката във владенията им не се отличават особено от нравите и стопанството в другите кралства от ранното средновековие, затова пък никой друг престол и ничие потекло не са обвити с ореола на такава загадъчност, както при Меровингите.

Синовете, раждани в династията, не са „коронясвани“. Навършат ли дванайсет години, те автоматично стават крале и управлението просто преминава в ръцете им като тяхно свещено право. Но макар кралят да е върховен суверен на своите владения, той не е длъжен, от него дори не се очаква да си мърси ръцете с такива делнични неща като управлението. Той по-скоро е символ, нещо като цар първосвещеник и ролята му е не да върши нещо, а просто да го има. С други думи, той царува, без да управлява. В това отношение функциите му донякъде наподобяват статута на днешното кралско семейство във Великобритания. С управлението и администрацията е натоварен човек, който няма благородническо потекло, нещо като канцлер с титлата „майордом“. Като цяло по структура управлението на Меровингите наподобява днешните конституционни монархии.

Дори след като приемат християнството, представителите на Меровингите — подобно на патриарсите от Стария завет — си остават полигамни и понякога държат огромни като на халифите хареми. Дори след като под натиска на църквата аристократите започват да спазват строго моногамията, монарсите продължават да са изключение. И колкото и да е странно, църквата си затваря очите. Ето какво пише един съвременен историк:

Защо ли тя (полигамията) е одобрявана негласно и от самите франки? Тук вероятно става въпрос за древното разбиране за полигамията в царския род, чиято кръв е толкова силна, че не се нуждае да бъде облагородявана от кръвта на други царски родове, нито може да бъде изродена от кръвта на робите… Всъщност е все едно дали царицата ще бъде от царско потекло или е наложница… Най-голямото богатство на династията е нейната кръв и всички нейни представители я раздават от щедро по-щедро.[11]

По-нататък историкът отбелязва:

Може би в случая с Меровингите става дума за династията на князете пълководци в старогерманските племена от времето на тяхното преселение.[12]

Ала колко рода в цялата световна история са се радвали на такова изключително привилегировано положение? С какво са го заслужили Меровингите? Защо кръвта, потеклото им сякаш притежават някаква огромна мощ? Тези въпроси продължаваха да ни озадачават.

Хлодвиг и неговият съюз с църквата

Най-известен измежду Меровингите е внукът на Меровей — Хлодвиг I, управлявал франките от 481 до 511 г. Това име е познато на всяко французойче, защото именно при Хлодвиг франките приемат християнската вяра, а църквата установява в Западна Европа своето върховенство, запазило се цяло хилядолетие.

През 496 г. западната църква е в твърде несигурно положение. През целия V в. е застрашено самото й съществуване. Някъде между 384 и 399 г. епископът на Рим започва да се нарича папа, ала въпреки това официално не стои по-високо от другите епископи и няма нищо общо с днешните ни представи за папската институция. В никакъв случай не е духовен водач или глава на християнския свят. Просто представлява интересите на ограничен кръг от хора и на една от множеството разновидности на християнството, която се бори отчаяно да оцелее от безконечните разколи и разногласията между теолозите. Официално западната църква няма по-голяма власт, отколкото, да речем, келтската църква, с която непрекъснато е в противоборство, или от различните ереси като арианството, отричащо божествения произход на Исус и отстояващо, че той е най-обикновен простосмъртен. Всъщност почти през целия V в. всички епархии в Западна Европа или са „заразени“ от възгледите на арианите, или нямат епископ.

Ако иска да оцелее, още повече да оказва някакво влияние, западната църква трябва да си намери покровител, светско лице с мощ, което да отстоява интересите й. За да се развива в съответствие с вече наложените от Рим доктрини, християнството трябва да бъде разпространявано, насаждано, налагано от светска власт, достатъчно силна, че да се противопостави, да премахне заплахата на другите течения в християнството, застрашаващи западната църква. И нищо чудно, че в най-критичния момент тя се обръща не към друг, а към Хлодвиг.

През 486 г. той вече е разширил значително владенията на Меровингите: от Ардените организира набези, след които завладява доста от съседните кралства и княжества и покорява много племена, дръзнали да му се противопоставят. Благодарение на това присъединява към кралството си множество важни градове, например Троа, Реймс и Амиен. Само след десетилетие вече е ясно, че твърде скоро Хлодвиг ще стане най-могъщият монарх в Западна Европа.

Покръстването му се оказа повратна точка в нашето проучване. За подробностите около него още тогава е написана хроника — „Животът на св. Реми“, която след два и половина века е унищожена почти изцяло: съществуват доказателства, че това е направено нарочно. Съхранили са се обаче няколко отделни страници от ръкописа, от които личи колко важно е било това събитие.

Според преданията Хлодвиг приема християнството внезапно, най-неочаквано, явно под влиянието на жена си Клотилда, фанатизирана привърженица на западната църква, която, изглежда, е била твърдо решена да убеди съпруга си да стане християнин и която впоследствие е канонизирана за тази си заслуга. Твърди се, че я е напътствал нейният изповедник св. Реми. Зад тези легенди обаче се крие една твърде прозаична, делнична историческа реалност. С това, че приема християнството и става първият крал католик на франките, Хлодвиг печели не само възхитата на жена си, но и кралство, което придобива по-голямо значение дори от Царството небесно.

Знае се, че през 496 г. Хлодвиг и св. Реми се срещат тайно на няколко пъти. Непосредствено след това кралят сключва със западната църква съюз, което за клерикалите е огромна политическа победа. Така западната църква си гарантира не само оцеляването, но и върховенството в духовния живот на Западна Европа, еднакъв статут с източната църква със седалище в Константинопол, хегемония и ефикасно средство срещу плъзналите като чума ереси. Основен проводник на тази политика е Хлодвиг, който се превръща в меч на западната църква, в оръдие, чрез което Рим налага духовното си господство, в живо въплъщение на католическата мощ.

В замяна той получава титлата „Novus Constantinus“[13], тоест владетел на обединената Свещена римска империя, която според плановете на западната църква трябва да наследи империята, създадена от Константин и унищожена съвсем наскоро от вестготите и вандалите. Както твърди един летописец от онова време, преди да приеме християнството, Хлодвиг „е вдъхновяван… от своите мечти да създаде империя, която да продължи традициите на Рим и която да бъде наследена от рода на Меровингите“[14].

Според друг хроникьор от онази епоха „сега Хлодвиг трябва да стане нещо като император на Запада и патриарх на западните германци, трябва да царува — без обаче да управлява, — над всички народи и крале“[15].

Накратко, съюзът между Хлодвиг и западната църква е от съдбоносно значение за християнския свят не само от онова време, но и през следващото хилядолетие. Смята се, че покръстването на Хлодвиг бележи раждането на една нова Римска империя — християнска като вероизповедание, основана на западната църква и на светско равнище управлявана от династията на Меровингите. С други думи, между църква и държава се заражда непоклатим съюз, скрепен с взаимна вярност и преданост. За да потвърди този съюз, през 496 г. Хлодвиг официално е покръстен в Реймс от св. Реми. Тъкмо на това кръщение св. Реми изрича прочутата си сентенция: „Mitis depone colla, Sicamber, adora quod incendisti, incendi quod adorasti.“[16]

Важно е да отбележим, че покръстването на Хлодвиг не е коронация, както смятат някои историци. Западната църква не го провъзгласява за крал: той вече е монарх и на духовниците не им остава друго, освен да го признаят за такъв, с което се обвързват официално не само с Хлодвиг, но и с неговите наследници, тоест с цялата кралска династия. В този смисъл съюзът с Хлодвиг наподобява историята на Давид от Стария завет, предопределен от Бога да царува чрез съюз, който може да бъде променян, както в случая със Соломон, но не и отменян, нарушаван или престъпван. Това сравнение едва ли е убягнало на Меровингите.

През остатъка от живота си Хлодвиг осъзнава какви огромни надежди възлага на него Рим. С непоколебима решителност, с кръв и меч той налага християнството. А с благословията и духовното водачество на западната църква Франкското кралство се разширява и на изток, и на юг, за да се разпростре върху територията на днешна Франция и на почти цяла днешна Германия. Хлодвиг има много врагове, но най-силни измежду тях са вестготите, изповядвали арианството. Те прекосяват Пиренеите и разширяват царството си чак до Тулуза. Именно срещу тях Хлодвиг насочва най-мощните си и добре организирани военни кампании, та през 507 г. да ги разгроми при Вуйе. Скоро след това превзема Аквитания и Тулуза и вестготите губят своите територии на север от Пиренеите. От Тулуза отстъпват към Каркасон. Прогонени и от там, установяват своята столица в последния си бастион — Разес, или Реда, днешното селце Рен Льошато.

Дагоберт II

Хлодвиг умира през 511 г. и империята, която е създал, е разделена според обичая на Меровингите между четиримата му синове. Повече от столетие Меровингите владеят няколко разпокъсани и често воюващи помежду си кралства: вече не се знае кой е истинският престолонаследник, претенциите за короната стават все по-объркани. Властта, някога съсредоточена в ръцете на Хлодвиг, непрекъснато отслабва, в кралството настъпва хаос. Ширят се интриги и машинации, политиците биват отвличани и убивани. А майордомите стават все по-силни, което в крайна сметка ще коства на династията престола.

Карта 7. Кралства на Меровингите.

Все повече лишени от власт, късните представители на Меровингите си извоюват прозвището „ленивите крале“. Историята ги заклеймява като слаби бездейни монарси, като мекушави безпомощни пионки в ръцете на своите хитри, пресметливи съветници. Установихме, че това не отговаря съвсем на истината. Вярно е, че заради безкрайните войни, отмъщения, боричкания и междуособици неколцина представители на династията стават крале на съвсем крехка възраст, тоест са лесна плячка за своите царедворци. Ала онези от тях, които сядат на престола в зряла възраст, са силни и решителни като предходниците си. Във всеки случай това важи за Дагоберт II.

Той е роден през 651 г. и е син на владетеля на Австразия. След смъртта на баща му през 656 г. мнозина се опитват да попречат всячески на Дагоберт да се възкачи на престола. Всъщност младостта на Дагоберт наподобява средновековна легенда или приказка. Сведенията за нея обаче са подкрепени с документи[17].

След смъртта на баща му Дагоберт е отвлечен от главния майордом, някой си Гримоалд. Петгодишното момченце изчезва сякаш вдън земя и всички в двореца отсъждат, че то е мъртво. Тогава Гримоалд решава да качи на престола своя син, като твърди, че такова е желанието на покойния крал. Майордомът успява да надхитри всички, дори майката на Дагоберт, която най-сетне е повярвала, че синът й е мъртъв, и се оставя в ръцете на амбициозния Гримоалд.

Майордомът обаче явно се е уплашил да убие престолонаследника и тайно го отвежда при епископа на Поатие, който също не се решава да умъртви детето и го праща на заточение в Ирландия. Дагоберт израства в манастира в Слейн[18] — недалеч от Дъблин и в училището към него получава образование, каквото няма във Франция от онова време. Изглежда, пак тогава посещава двореца на върховния крал на Ирландия. Според преданието се запознава и с трима принцове от кралство Нортумбрия, които също учат в Слейн. През 666 г., вероятно още докато е в Ирландия, се оженва за келтската принцеса Матилда. Малко след това заминава за Англия и се установява в Йорк, кралство Нортумбрия, където се сприятелява със св. Уилфрид, епископ на Йорк, станал негов духовен наставник.

По онова време между западната и келтската църква все още има разкол: келтите отказват да признаят върховенството на духовниците в Рим. В името на единството Уилфрид е решен да приобщи келтската към западната църква и успява да го постигне на прочутия Събор в Уитби през 664 г. Не е изключено той да предлага на Дагоберт своето приятелство и закрилничество и от „користни“ подбуди: по времето на Дагоберт Меровингите не са така предани на западната църква, както го изисква съюзът, сключен век и половина по-рано между Рим и Хлодвиг. Като предан на Рим клерикал Уилфрид прави всичко възможно да заздрави върховенството на западната църква не само в Британия, но и в континентална Европа. Ето защо бърза да си подсигури предаността на Дагоберт, в случай че някой ден той се върне във Франция и предяви претенции към престола на Австразия. Възможно с да вижда в лицето на прокудения крал бъдещата дясна ръка на Рим.

През 670 г. Матилда, жената на Дагоберт от келтски произход, умира при раждането на третата им дъщеря. Уилфрид не си губи времето и намира нова съпруга на овдовелия крал: през 671 г. Дагоберт се жени повторно. И първият му брак е с жена с благородническа кръв, вторият обаче има още по-голямо значение за династията на Меровингите. Новата съпруга на Дагоберт се казва Гизела и е дъщеря на графа на Разес и племенница на краля на вестготите[19]. С други думи, Меровингите се сродяват с кралското семейство на вестготите. В този брак се съдържа зародишът на една бъдеща империя, която да обедини почти цялата територия на днешна Франция, да се разпростре от Пиренеите до Ардените и най-важното, да подчини веднъж завинаги на западната църква вестготите, които все още изповядват арианството.

Когато се оженва за Гизела, Дагоберт вече се е прибрал в континентална Европа. Според някои запазили се писмени сведения сватбата е отпразнувана в замъка на Гизела в Реда, или Рен Льошато. Двамата са венчани в църквата „Св. Магдалина“, издигала се на мястото, където след векове Беранже Сониер ще построи своя храм.

Първата жена на Дагоберт му ражда три дъщери, но не и престолонаследник. От Гизела той има още две дъщери и накрая, през 676 г., му се ражда син — Зигеберт IV. По това време Дагоберт отново е крал.

2. Династия на Меровингите. Крале. Родословие, съставено от Анри Лобино (Анри дьо Ленонкур).

Както личи от писмените паметници, той прекарва мирно и кротко три години в Рен Льошато, откъдето наблюдава междуособиците в своите владения на север. Накрая, през 674 г., се отваря случай монархът, прекарал толкова време в изгнание, отново да се появи на историческата сцена и подпомаган от майка си и нейните съветници, да си възвърне престола на Австразия. Решаваща роля изиграва Уилфрид, епископът на Йорк, а също, ако се вярва на Жерар дьо Сед, една много по-тайнствена личност, за която не са се запазили почти никакви исторически сведения — св. Аматус, епископ на Сион в Швейцария[20].

Веднъж възвърнал си трона, Дагоберт няма намерение да е „ленив крал“. Обратното, бързо доказва, че е достоен потомък на Хлодвиг. Веднага се заема да наложи и заздрави властта си, да обуздае анархията, обхванала цяла Австразия, и да възстанови реда. Управлява с твърда ръка и бързо прекършва негодуващите благородници, натрупали достатъчно военна и стопанска мощ, за да се опитат да го детронират. Според преданието е оставил в Рен Льошато несметни богатства, с които смята да си върне Аквитания[21]: преди около 40 години тя се е откъснала от владенията на Меровингите и се е обявила за независимо княжество.

Същевременно обаче Дагоберт явно е разочаровал горчиво Уилфрид от Йорк. Кралят на Австразия изобщо не оправдава надеждите на епископа да се превърне в маша на западната църква. Обратното, той ограничава нейното влияние във владенията си, с което си навлича гнева на духовниците. Запазило се е писмото на един разгневен франкски прелат до Уилфрид — в него прелатът сипе огън и жупел срещу Дагоберт, задето е наложи данъци и „се отнася с презрение към Божиите църкви и техните епископи“[22].

Дагоберт си разваля отношенията със западната църква не само по тази причина. След женитбата си за принцеса на вестготите той получава като зестра обширна територия, известна днес като Лангедок. Не е изключено да е получил още нещо. Вестготите са предани на Рим само на хартия, кралското семейство още предпочита пред западната църква арианството. Има доказателства, че и Дагоберт се е поддал на това влияние.

През 679 г., след тригодишно царуване той вече си е създал множество влиятелни врагове и в светските, и в църковните кръгове. Навлякъл си е и гнева на отмъстителните благородници, като ги е лишил от независимост, така е пресякъл пътя за размирици. Настройва срещу себе си и църквата, като осуетява опитите й да разшири своето влияние. Установява силна централизирана власт, с което предизвиква завист и смут у останалите франкски владетели от съседните кралства. Някои от тях имат в двора му свои съюзници и шпиони, например майордома на Дагоберт — Пипин Херисталски. Той се съюзява тайно с политическите противници на Дагоберт и е готов на всичко, включително на предателство и убийство.

Подобно на повечето владетели от династията на Меровингите, и Дагоберт има най-малко две столици. Най-важният град в кралството обаче е Стене[23] в подножието на Ардените. Недалеч от двореца в Стене има гъста гора, която е смятана за свещена и която се нарича Воевр. Според преданието на 23 декември 679 г. Дагоберт отива в нея на лов. Съдейки от датата, можем да предположим, че става въпрос за някакъв ритуал. При всички положения разигралите се на този ден събития са от съдбовно значение и намират отзвук в много произведения на изкуството, включително в смъртта на Зигфрид от „Песен за нибелунгите“.

Повален от умората, някъде по обяд кралят ляга да си почине под едно дърво край потока. Както спи, до него се промъква един от царедворците — според преданието неговият кръщелник, който по нареждане на Пипин го пронизва с пика точно между очите. Сетне убийците се връщат в Стене, за да избият до крак всички членове на кралското семейство. Не е ясно дали са го сторили. Сигурно е обаче, че царуването на Дагоберт и на семейството му е прекъснато внезапно, със сила. Църквата също не си губи времето да скърби по убития крал. Обратното, веднага застава на страната на убийците. Запазило се е дори писмо, в което един франкски високопоставен клерикал се опитва да оправдае пред Уилфрид от Йорк цареубийството[24].

След смъртта на Дагоберт се разиграват някои доста странни неща. Той е погребан в кралския параклис „Св. Реми“ в Стене. През 872 г., близо два века по-късно тялото му е ексхумирано и е пренесено в друга, наскоро построена църква, която се нарича „Св. Дагоберт“, защото същата година убитият крал е обявен за светия, но не от папата (който получава това право едва през 1159 г.), а от епископския съвет. Не е ясно защо точно Дагоберт е канонизиран. Според един от източниците тленните му останки са предпазили Стене и околностите от набезите на викингите, макар и подобно обяснение да поражда въпроса от къде на къде тленните останки на един крал имат закрилническа сила. Високопоставените духовници също свиват рамене, което буди недоумение. Те признават, че по една или друга причина всички започват да се прекланят пред Дагоберт и дори има църковен празник, на който се чества паметта му: 23 декември, денят, в който кралят е убит[25]. Но и католиците не са съвсем наясно защо той е обявен за светец. Не е изключено, разбира се, църквата да се чувства гузна заради ролята, която изиграва в убийството на Дагоберт, и с канонизирането му да се опитва да изкупи греха си. Ала пак не е ясно защо е трябвало да чака цели две столетия, за да го стори.

През следващите векове мнозина прочути личности проявяват подчертан интерес към Стене, църквата „Св. Дагоберт“ и тленните останки на краля. През 1069 г. например херцогът на Лотарингия, дядо на Годфрид Булонски, взима под свое покровителство църквата и възлага на близкото абатство в Горз да я поддържа. Няколко години по-късно църквата е откупена от местен благородник. През 1093 г. Годфрид Булонски събира войска и обсажда Стене с една-единствена цел: да си възвърне църквата и отново да я предостави на абатството в Горз.

По време на Великата френска революция храмът е разрушен, а мощите на св. Дагоберт, подобно на тленните останки на мнозина други светии навсякъде във Франция, са разпилени. Днес в манастира в Монс се пази череп с ритуален разрез, за който се смята, че е на Дагоберт. Другите тленни останки на краля са изчезнали. В средата на XIX в. обаче се появява един твърде странен документ: молитва от двайсет и един стиха, озаглавена „De sancta Dagoberto martyre prose“, от която излиза, че Дагоберт е бил измъчван заради нещо или в името на нещо. Смята се, че молитвата е писана през средновековието, ако не и по-рано. Твърде показателно е, че тя е намерена в абатството в Орвал[26].

Превратът на Каролингите

Строго погледнато, Дагоберт не е последният крал на Меровингите. Още 75 години монарсите от династията запазват поне на хартия своя престол. Те обаче наистина заслужават прозвището „ленивите крале“. Повечето са съвсем млади и затова често се превръщат в безпомощни податливи марионетки в ръцете на майордомите и са безсилни да наложат властта си или да вземат решения. Ето защо мнозина от тях стават жертва на собствената си мекушавост.

И още нещо: късните Меровинги не са преки потомци на Хлодвиг и Меровей, чийто род е прекъснат със смъртта на Дагоберт II. С други думи, убийството на Дагоберт може да бъде смятано във всяко едно отношение за край на династията на Меровингите: смъртта на Хилдерих III през 754 г. я прекъсва чисто формално.

Колкото повече властта се изплъзва от ръцете на Меровингите, толкова повече мощ съсредоточават у себе си майордомите — процес, започнал още преди Дагоберт да се качи на престола. Убийството на Дагоберт е замислено именно от неговия майордом — Пипин Херисталски, наследен от своя син, легендарния Карл Мартел.

Това е една от личностите във френската история, обвеяни с най-много слава. И тя безспорно е оправдана. Тъкмо Карл Мартел спира през 732 г. в битката при Поатие нашествието на испанските араби във Франция и с тази победа се прочува като „защитник на вярата“ и „спасител на християнския свят“. Странно е наистина, че не е успял да се качи на престола, въпреки че е имал възможност. Явно е гледал на него с някакво суеверно благоговение, като право, запазено единствено за Меровингите. Потомците на Карл, които все пак стават крале, правят всичко по силите си да се узаконят като монарси, като се женят за принцеси от династията на Меровингите.

Карл Мартел умира през 741 г. Десет години по-късно синът му Пипин III, майордом на крал Хилдерих III, си осигурява подкрепата на църквата и официално предявява претенции към престола. „Кой би следвало да е крал? — питат пратениците на Пипин папата, — Който притежава реалната власт или който, макар и наричан крал, няма никаква власт?“ Папата застава на страната на Пипин. Тъй като е убеден, че има апостолска мисия, той се разпорежда Пипин да бъде обявен за крал на франките — в грубо нарушение на съюза, сключен преди два и половина века с Хлодвиг. Осигурил си поддръжката на западната църква, Пипин детронира Хилдерих III, праща го в манастир и заповядва да бъде остригана свещената му коса — за да го унищожи и да го лиши от „вълшебната му сила“. Четири години по-късно Хилдерих умира и вече никой не може да оспори претенциите на Пипин към престола[27].

Година преди това — във възможно най-подходящия момент — се появява документ, изиграл съдбоносна роля и променил хода на историята в Западна Европа. Този документ се нарича „Константиновият дар“. Днес е доказано безспорно, че той е фалшификат и е изфабрикуван, при това доста нескопосано, от папската канцелария. По онова време обаче никой не се съмнява в истинността му и той оказва огромно влияние.

Според твърденията на западната църква „Константиновият дар“ датирал още от 312 г., когато император Константин приема християнството и официално подарява на папата знаците на императорската власт, оттогава собственост на църквата. Пак според документа Константин бил обявил епископа на Рим за „викарий на Исус Христос“ и му бил предложил титлата „император“. Вече като „викарий на Христа“ епископът уж върнал знаците на императорската власт на Константин, който оттам насетне ги притежавал с позволението и благословията на свещениците — едва ли не назаем.

Подтекстът на този документ е повече от ясен. Съгласно „Константиновият дар“ епископът на Рим, се ползва с върховенство и в църквата, и в светската власт в целия християнски свят, той е нещо като папа император, който може да се разпорежда по свое усмотрение с имперската корона, да я преотстъпва на друг и изобщо да си прави с нея каквото поиска. С други думи, като „викарий на Христа“ той има авторитарната власт да качва крале на престола и да ги сваля от него. В крайна сметка тъкмо въз основа на „Константиновият дар“ Ватиканът по-късно си присвоява правото да се меси в светската власт.

Пак позовавайки се на този документ, западната църква оказва натиск в полза на Пипин III. Тя въвежда тайнство, чрез което кръвта на узурпаторите, пък и на всеки друг, става свещена и което е известно като коронация и помазване, така както тези понятия са тълкувани през Средновековието и в началото на Ренесанса. На коронацията на Пипин за пръв път присъстват епископи, и то като равни на благородниците. А и самата коронация вече не е равнозначна на признаване или съюз с краля. Тя се свежда до ни повече, ни по-малко създаването на крал.

Променено е и тайнството на миропомазваното. Преди, ако изобщо е прилагано, то се свежда единствено до признаването, до одобряването на монарха. Сега и миропомазваното придобива ново значение: мирото става по-важно от кръвта и чрез него всяка кръв става „свещена“, а самото тайнство прераства в нещо повече от обред. По време на него владетелят в буквалния смисъл на думата получава благодатта Божия. Колкото до папата, чрез миропомазваното той се превръща във върховен посредник между Господ и кралете. Чрез това тайнство църквата си присвоява правото да „създава“ владетели. Оттук нататък мирото е по-важно от кръвта, а монарсите са подчинени на папата и зависят от него.

През 754 г. Пипин III е официално миропомазан в Понтион и слага началото на династията на Каролингите. Името идва от Карл Мартел, макар и често да е свързвано с нейния най-ярък представител — Карл Велики, известен още като Каролус Магнус. През 800 г. той е провъзгласен за император на Свещената римска империя, титла, която съгласно съюза, сключен преди три века с Хлодвиг, би трябвало да принадлежи единствено на потомците на Меровингите. Рим става средоточие на империя, обхванала цяла Западна и Централна Европа и управлявана от владетели, получили изричната благословия на папата.

През 496 г. западната църква сключва вечен съюз с Меровингите, който обаче негласно нарушава, като се съгласява Дагоберт да бъде убит, като въвежда тайнството на миропомазването по време на коронация и подкрепя Пипин в претенциите му към престола. С коронясването на Карл Велики църквата прави измяната си не само публично достояние, но и свършен факт. Както отбелязва един съвременен историк:

Не можем да бъдем сигурни, че от мирото, с което са били помазани Каролингите, се е очаквало да компенсира вълшебните свойства, притежавани от кралската кръв и олицетворявани от дългата коса. Ако изобщо е компенсирало нещо, то това вероятно е вярата, изгубена, след като по такъв безочлив начин е била потъпкана една клетва за вярност.[28]

По-нататък същият автор изтъква:

Като превърна миропомазването в тайнство, с което се коронясват крале… Рим показа пътя и това донякъде успокои гузната съвест на „всички франки“.[29]

Е, не на всички. Самите узурпатори може и да не изпитват угризения на съвестта, но затова пък държат на всяка цена да узаконят титлата си. Ето защо в навечерието на миропомазването Пипин на бърза ръка се жени за принцеса от династията на Меровингите. Същото прави и Карл Велики.

И още нещо, Карл явно си е давал ясна сметка, че със своето коронясване върши непростимо предателство. Според сведения от онова време самата коронация е подготвена много старателно от папата зад гърба на франкския монарх, който, както личи, е бил и изненадан, и силно смутен от нея. В дълбока тайна се изработва корона. Карл е примамен в Рим, където го убеждават да присъства на някаква тържествена литургия. Когато отива в църквата, папата най-неочаквано му надява короната, а всички в храма го приветстват с думите: „Карл, Август, коронясан от Бога, великият император миротворец на всички римляни!“ Според един хроникьор от онази епоха Карл „даде да се разбере, че макар и този ден да е бил най-големият от всички църковни празници, е нямало да влезе в храма, ако е знаел какво е намислил папата“[30].

Но дори и Карл да е невинен в случая, съюзът с Хлодвиг и династията на Меровингите е погазен най-безочливо. Както показаха всичките ни проучвания, това предателство, макар и извършено преди 1100 години, и до ден-днешен не е простено от членовете на Братството от Сион. До същия извод стига и Матийо Паоли, независимият изследовател, когото цитирахме в предишната глава:

За тях (членовете на Братството от Сион) благородническа кръв тече само във вените на потомците на Меровингите и вестготите. Каролингите, а след тях и всички останали не са нищо повече от узурпатори. Всъщност те са просто служители на краля, натоварени да раздават земя: след като си предават по наследство правото да се разпореждат с тази земя, те просто заграбват властта. С коронясването на Карл през 800 г. църквата нарушава своята клетва, защото чрез покръстването на Хлодвиг е сключила съюз с Меровингите, по силата на който Франция става най-голямата дъщеря на църквата.[31]

Как Дагоберт II е заличен от историята

През 679 г. с убийството на Дагоберт II династията на Меровингите всъщност е унищожена. След смъртта на Хилдерих III през 755 г. тя окончателно слиза от историческата сцена. Според „Документите на Братството“ обаче и до ден-днешен има потомци на Меровингите, по-конкретно на Зигеберт IV, сина на Дагоберт от втората му жена — Гизела дьо Разес.

Доказано е безспорно, че Зигеберт е реално съществувал човек и че той е престолонаследник на Дагоберт. Но освен „Документите на Братството“ няма източници, които да изясняват какво точно се е случило с него. Някои хроникьори негласно приемат, че е убит заедно с баща си и с другите членове на кралското семейство. Според един твърде съмнителен източник Зигеберт е починал при злополука по време на лов година-две преди баща си. Но от тази версия излиза, че едва тригодишен той вече е ходел на лов!

Не са запазени писмени сведения, от които да личи, че Зигеберт е починал. Няма обаче и сведения — ако не броим „Документите на Братството“, — че той е оцелял. Животът му е обвит в „мъглата на времето“ и сякаш никой — освен, разбира се, Братството от Сион, не е проявявал интерес към него. Във всеки случай Сион явно знае неща, които не могат да се научат отникъде или които се смятат за прекалено незначителни, че да бъдат проучвани. Или които са укривани съвсем съзнателно.

Едва ли е учудващо, че до нас не са стигнали никакви сведения за съдбата на Зигеберт. До XVII в. не се намират данни дори за Дагоберт. През средновековието явно са правени целенасочени опити Дагоберт да бъде заличен от историята, сякаш никога не е съществувал. Днес неговото име е включено във всяка енциклопедия. До 1646 г. обаче никъде не се споменава дори, че е живял[32]. Във всички списъци и родословия на френските монарси, съставени преди 1646 г., той е пропуснат и след Дагоберт I е посочван (колкото и очебийна да е непоследователността) направо Дагоберт III, един от последните владетели Меровинги, починал през 715 г. Едва през 1655 г. Дагоберт е възстановен в списъка на френските крале.

Защо ли някой се е опитвал да го заличи от историята? Какво се крие зад тези опити? На кого ли е му е било необходимо да отрича дори, че е съществувал такъв човек? Една от вероятностите е това да е правено с цел да се отрече и че той има наследници. Щом Дагоберт не е живял, значи не е живял и Зигеберт. Но защо чак през XVII в. за някого е било толкова важно да отрича съществуването на Зигеберт? Единственото обяснение е, че той наистина е оцелял и неговите потомци още представляват заплаха за някого.

Имахме усещането, че сме се натъкнали на нещо като „димна завеса“. Разчуеше ли се, че Зигеберт се е спасил, явно нечии интереси щяха да бъдат сериозно накърнени. През IX в. и вероятно чак до кръстоносните походи това явно са били интересите на западната римска църква и на френските крале. Защо обаче този въпрос е стоял на дневен ред и по времето на Луи XIV? Дотогава би трябвало да интересува единствено историците: изредили са се три френски династии, а протестантството е нарушило хегемонията на римокатолицизма. Може би наистина имаше нещо по-особено в потеклото и кръвта на Меровингите. Не „вълшебна сила“, а нещо друго, нещо, запазило невероятното си значение и след като небивалиците за „вълшебната“ кръв са били забравени.

Принц Вилхелм Гелонски, граф на Разес

Според „Документите на Братството“ след убийството на Дагоберт II Зигеберт IV е спасен от сестра си и тайно е отведен на юг, във владенията на майка си Гизела, вестготската принцеса от Разес. Идва в Лангедок през 681 г. и малко след това взима титлите на вуйчо си, херцог на Разес и граф на Реда, както и неговото фамилно име или прякор — Плант-Ар (впоследствие Плантар)[33]. Според „Документите на Братството“ тъкмо с това име и с титлите на вуйчо си той е продължил династията. През 886 г. една от нейните издънки е някой си Бернар Плантавлю, фамилно име, явно идващо от Плантар, чийто син става първият херцог на Аквитания.

Доколкото успяхме да установим, никой историк не е повторил или оспорил това твърдение. Всички се правят, че такъв въпрос изобщо не съществува. Има обаче откъслечни сведения, които недвусмислено доказват, че Зигеберт все пак е оцелял и е продължил династията, нещо, в полза на което говорят и целенасочените опити Дагоберт да бъде заличен от историята. Щом не е съществувал такъв човек, как може той да има потомци? Това вероятно е единствената обяснима подбуда за подобно нелогично действие. Сред другите доказателства е и един едикт от 718 г., в който се говори, че на няколко километра от Рен Льошато „Зигеберт, граф на Реда, и жена му Магдала“[34] са основали манастир. Освен в този едикт през следващия век никъде другаде не се споменава какви са титлите на владетелите на Реда или Разес. Когато обаче една от тези титли изплува на повърхността, обстоятелствата, в които това става, са твърде интересни.

През 742 г. в днешна Южна Франция има една напълно независима държава — в някои сведения тя е определяна като княжество, в други като пълноправно кралство. Данните са твърде оскъдни, а историците говорят за тази държава с недомлъвки — всъщност повечето и не подозират за съществуването й, нея обаче безспорно я е имало. Призната е официално от Карл Велики и наследниците му на престола, а също от халифа на Багдад и ислямския свят. Признава я, макар и с половин уста, и западната римска църква, защото тази държава превзема част от земите й. Тя съществува до края на IX в.

Някъде между 759 и 768 г. владетелят на държавата, в чиято територия влизат и Разес, и Рен Льошато, е провъзгласен официално за крал. Въпреки неодобрението на Рим той е признат от Каролингите, за чийто васал се обявява. В запазените писмени сведения най-често е наричан Теодорих, или Тиери. Повечето съвременни историци го смятат за потомък на Меровингите[35]. Няма конкретни доказателства, че наистина е така. Не е изключено той да е потомък на Зигеберт. Безспорно е обаче, че през 790 г. синът на Теодорих — Вилхелм Гелонски, вече има титлата „граф на Разес“, същата титла, каквато според някои източници има и Зигеберт и която е наследена от потомците му.

Вилхелм Гелонски е сред най-прославените личности на своето време. Подобно на Карл Велики и Годфрид Булонски името му е обвито в какви ли не предания и легенди. Още преди кръстоносните походи на него са посветени най-малко шест големи епически поеми, chansons de geste[36], наподобяващи „Песен за Роланд“. В своята „Божествена комедия“ Данте се изказва за него изключително възторжено. Но още преди Данте Вилхелм отново привлича вниманието на писателите. В началото на XIII в. той е прототип на героя във „Вилехалм“, недовършен рицарски епичен роман от Волфрам фон Ешенбах, най-известната творба на когото — „Парсифал“, вероятно е най-значимият от всички рицарски романи, посветени на тайнствения Свещен Граал. В началото ни се видя малко странно, че Волфрам, който пише единствено за Граала, за семейството на Граала и за неговото родословие, изведнъж се обръща към толкова отдалечен като тематика герой — Вилхелм Гелонски. Същевременно обаче в друга своя поема Волфрам заявява, че „замъкът на Граала“, принадлежал на „семейството на Граала“, е разположен в Пиренеите, там, където в началото на IX в. се простират владенията на Вилхелм Гелонски.

Вилхелм поддържа близки отношения с Карл Велики. Сестра му е омъжена за един от синовете на Карл, тоест създава династична връзка с императорското семейство. Самият Вилхелм е сред най-изявените пълководци на Карл в безкрайните му войни с испанските араби. През 803 г., малко след коронясването на Карл Велики за император на Свещената римска империя, Вилхелм превзема Барселона, с което удвоява по площ владенията си и разпростира своето влияние отвъд Пиренеите. Карл Велики му е толкова благодарен за вярната служба, че узаконява неговото княжество. Указът обаче се е изгубил или е бил унищожен, въпреки това съществуват множество доказателства, че е бил подписан от императора.

Има доста подробни родословия на Вилхелм Гелонски, на неговото семейство и потомци, съставяни от различни, независими един от друг историци[37]. В тях обаче, ако не се брои бащата на Вилхелм — Теодорих, не са посочени неговите предходници. Накъсо, истинският произход на семейството е забулен в загадъчност. Като цяло съвременните учени и историци са донякъде озадачени как така изведнъж, сякаш изпод земята се появява такъв влиятелен благороднически род. Едно обаче е сигурно. През 886 г. семейството на Вилхелм Гелонски достига своя връх в лицето на Бернар Плантавлю, основал херцогство Аквитания. С други думи, сред най-достойните потомци на Вилхелм е същият човек, описан в „Документите на Братството“ и като най-достойния потомък на Зигеберт IV.

Бяхме изкушени, разбира се, да си направим веднага съответните изводи и с родословията в „Документите на Братството“ да запълним празнотите в официалната история, да отсъдим, че вечно изплъзващите се предци на Вилхелм Гелонски са Дагоберт II, Зигеберт IV и основният клон в детронираната династия на Меровингите — клонът, посочен в „Документите на Братството“ под името Плант-Ар, или Плантар.

За съжаление не можехме да го сторим. Запазилите се сведения са толкова спорни и откъслечни, че не бяхме в състояние да установим каква точно е връзката между рода Плантар и рода на Вилхелм Гелонски. Не бе изключено да става въпрос за едно и също семейство. От друга страна, представителите на двата рода може би се бяха женили помежду си. При всички положения в родословията и на двете семейства имаше човек на име Бернар Плантавлю и херцози на Аквитания.

Макар и невинаги да съвпадат по дати и в превода на имената, родословията, свързани с Вилхелм Гелонски, все пак потвърждават генеалогиите, поместени в „Документите на Братството“. И понеже липсваха доказателства за противното, стигнахме до плахото предположение, че както се твърди в „Документите на Братството“, и досега има потомци на династията на Меровингите, че Зигеберт е оцелял и след убийството на баща си е взел фамилното име Плантар и е продължил рода на Дагоберт.

Принц Урсус

През 886 г. „буйната издънка“ на Меровингската лоза вече е дала голямо и разклонено родословно дърво. Един от клоновете му са Бернар Плантавлю и херцозите на Аквитания. Има и други клонове. Така например в „Документите на Братството“ се казва, че внукът на Зигеберт IV — Зигеберт VI, е известен с прозвището Принц Урсус. Някъде между 877 и 879 г. той официално е обявен за „Крал Урсус“. Според някои сведения, подпомаган от двама феодали — Бернар д’Овери и маркиза на Готия, вдига бунт срещу краля на Франция Луи II и се опитва да си възвърне престола, който му се полага по право.

Независими един от друг историци потвърждават, че между 877 и 879 г. наистина е имало такъв бунт, и свързват с него именно Бернар д’Оверн и маркиза на Готия, но не уточняват, че негов инициатор е Зигеберт VI. Затова пък споменават някакъв човек, известен като „Принц Урсус“. И още нещо, знае се, че същият този Принц Урсус е участвал в Ним на странна пищна церемония, на която 500 свещеници пеят „Te Deum“[38]. От всички описания на церемонията личи, че става въпрос за коронация. Не е изключено това да е същата коронация, за която се намеква и в „Документите на Братството“ и на която Принц Урсус е провъзгласен за крал.

Още веднъж тайните в „Документите на Братството“ бяха потвърдени от независим източник. Още веднъж те сякаш се позоваваха на информация, която не можеше да бъде почерпена отникъде — информация, допълваща, а понякога и изясняваща белите петна в официалната история. В този случай от тях научавахме кой всъщност е загадъчният Принц Урсус — пряк потомък на Зигеберт IV, а чрез него и на убития Дагоберт II. А бунтът, за който историците и досега не са дали логично обяснение, явно е съвсем разбираем опит детронираните Меровинги да си върнат полагащия им се по право престол — престол, отреден за династията чрез съюза, който западната римска църква сключва с Хлодвиг и който по-късно е нарушен.

3. Династията на Меровингите. Графовете на Разес. Родословие, съставено от Анри Лобино въз основа на проучванията на абат Пишон и д-р Ере.

Според „Документите на Братството“ и други независими източници бунтът се увенчава с провал, а Принц Урсус и поддръжниците му са разгромени през 881 г. в битката при Поатие. След този неуспех семейство Плантар губи владенията си в Южна Франция, макар и да запазва вече чисто почетните титли „графове на Разес“ и „херцози на Реда“. Според някои сведения Принц Урсус умира в Бретан, а чрез бракове членовете на семейството му се свързват с тамошните херцози. Тоест в края на IX в. кръвта на Меровингите вече тече във вените на херцозите и на Бретан, и на Аквитания.

През следващите години семейството, включително Ален, по-късно херцог на Бретан, търси убежище в Англия и дава началото на английския клон в родословието, наречен „Планта“. Има множество доказателства, че Ален, семейството му и неговият двор наистина отиват в Англия, за да се спасят от набезите на викингите. Според „Документите на Братството“ една от издънките на английския клон, някой си Бера VI, получава прозвището Архитекта. Той и потомците му се радват на покровителството на крал Атълстан и според преданието владеят „изкуството да градят“, един твърде многозначителен намек. Според някои масонски източници франкмасонството се заражда в Англия от времето на крал Атълстан[39]. Запитахме се дали потомците на Меровингите, освен че претендират за френския престол, не са свързани по някакъв начин с нещо същностно за франкмасонството.

Семейството на Граала

Средновековието изобилства с митове и легенди, толкова богати, че биха могли да се мерят с древногръцките и римските. В някои от тези митове се говори, макар и в силно разкрасена форма, за реално съществували исторически личности като Артур, Роланд, Карл Велики, Родриго Диас от Вивар, известен като Ел Сид. В други предания — според запазени от средновековието писмени паметници, Лоенгрин, който понякога е наричан Хелиос, тоест Слънчевия, е потомък на загадъчното „семейство на Граала“. В поемата на Волфрам фон Ешенбах той е син на Парсифал, най-храбрия измежду „рицарите на Граала“. Един ден Лоенгрин чува как в свещения храм или замък на Граала в Мюнзалваше черковната камбана бие сама — знак, че някъде по света спешно се нуждаят от неговата помощ. Както би могло да се очаква, в беда е изпаднала една дама — според някои източници херцогинята на Брабант[40], според други — на Булон. Лоенгрин незабавно тръгва да я спасява с лодка, теглена от лебеди. В една-единствена битка разгромява мъчителя на херцогинята, сетне се жени за нея. На сватбата обаче я предупреждава най-строго: никога да не го пита кой е, откъде е, кои са неговите родители. Няколко години жената спазва обета. Ала накрая, измъчвана от пагубно любопитство и подстрекавана от подмятанията на своите съпернички, тя се престрашава да зададе забранения въпрос. Лоенгрин е принуден да замине с лодката си, теглена към залеза от лебедите. Оставя жена си и тяхното невръстно дете с неизвестно потекло. Според доста предания детето е или баща, или дядо на Годфрид Булонски.

Трудно ни е да си представим колко велик е изглеждал Годфрид в очите на обикновените хора чак до XVII в. Днес с кръстоносните походи свързваме имената на Ричард Лъвското сърце, крал Йоан Безземни, може би Луи IX (св. Луи) или Фридрих Барбароса. Доскоро обаче никой от тях не се е радвал на популярността и славата на Годфрид Булонски. Предвождал Първия кръстоносен поход, той се превръща във въплъщение на героя. Тъкмо Годфрид поставя началото на кръстоносните походи и прогонва от Йерусалим сарацините. Тъкмо той спасява Христовия гроб от неверниците. Тъкмо той олицетворява в съзнанието на хората рицарската храброст, съчетана с пламенната християнска вяра. Нищо чудно, че пред него се прекланят дълго след смъртта му.

При всички почести, с които е обграден, е обяснимо, че му приписват някакво знатно митично потекло. Разбираемо е и че Волфрам фон Ешенбах и други средновековни писатели го свързват направо с Граала и го отъждествяват като пряк потомък на загадъчното „семейство на Граала“, още повече че истинското му потекло е неизяснено[41].

В „Документите на Братството“ открихме най-правдоподобното, всъщност първото правдоподобно родословие на Годфрид Булонски. Доколкото то може да бъде проверено — а в по-голямата му част това е възможно, родословието се оказа точно. Не намерихме доказателства, които да го оспорват, обратното, повечето сведения го потвърждават и то убедително запълва доста бели петна в официалната история.

Според генеалогията в „Документите на Братството“ по линия на прабаба си, омъжила се през 1009 г. за Хуго дьо Плантар, Годфрид Булонски е пряк потомък на рода Плантар, тоест на Зигеберт I, на Дагоберт II и оттам на династията на Меровингите, или „les rois perdus“[42]. Цели четири столетия кралската кръв на Меровингите явно „облагородява“ множество разклонени родословия, та както във винарството да даде прекрасен плод: Годфрид Булонски, херцог на Лотарингия. Тъкмо в благородническия род на владетелите на Лотарингия династията изживява своя нов разцвет.

Това откритие хвърли нова съществена светлина върху кръстоносните походи, които ни се разкриха от друг ъгъл: за нас те вече не бяха само символ на връщането на Божи гроб, превзет от сарацините.

Явно Годфрид, пък и неговите поддръжници са го възприемали като нещо повече от херцог на Лотарингия. Той, а и другите, изглежда, са го смятали за законен крал, лишен от полагащия му се престол след убийството на Дагоберт II през 679 г. Но дори и Годфрид да е бил законен крал, той не е имал кралство, а династията на Капетингите във Франция, подкрепяна от римокатолическата църква, се радва на прекалено силни позиции, че да бъде свалена от престола.

Какво ще направи човек, ако е крал, но няма кралство? Ще си го намери. Или ще го създаде. Ще си създаде най-великото кралство на света — Палестина, Светите места, по които е стъпвал самият Исус. Та нали владетелят на такова кралство във всяко едно отношение ще е равнопоставен на другите европейски монарси! И управлявайки тези богоизбрани земи, ще получи най-сладкото възмездие срещу църквата, предала четири столетия преди това неговите предци!

4. Династия на Меровингите. Изчезналите крале. Родословие, съставено от Анри Лобино (Анри дьо Ленонкур).

Вечно изплъзващата се тайна

Малко по малко различните плочки от нашата мозайка си идваха на мястото. Щом Годфрид е потомък на Меровингите, множество наглед несвързани парченца от нея вече започваха да се вместват в цялостната картина. Вече имахме обяснение за вниманието, насочено към такива на пръв поглед различни елементи като династията на Меровингите, кръстоносните походи, Дагоберт II и Годфрид, Рен Льошато, рицарите тамплиери, Лотарингите, Братството на монасите от Сион. Дори знаехме кои днес са потомците на Меровингите: Ален Поер, Анри дьо Монпеза (принцът консорт на Дания), Пиер Плантар дьо Сен Клер, Ото фон Хабсбург, който по благородническа титла е херцог на Лотарингия и крал на Йерусалим.

Въпреки това обаче най-същественият въпрос пак ни се изплъзваше. Не проумявахме защо и до ден-днешен династията на Меровингите и нейната кръв са толкова важни. Не виждахме защо претенциите й още са актуални и защо векове наред са ги подкрепяли толкова много прочути личности. Не разбирахме защо една съвременна монархия с крал от Меровингите, колкото и законна да е тя от гледна точка на историята, получава такава огромна поддръжка. Явно пропускахме нещо.

[1] Нептунов звяр, приличен на квинотавър (лат.). — Бел.ред. ↑

[2] Доблест (фр.). — Бел.ред. ↑

[3] Обръснато място върху темето на католически духовник. — Бел.ред. ↑

[4] Cochet. Le tombeau de Childeric Ier. Dumas. Le tombeau de Cilderic. ↑

[5] Според Коше (вж. Cochet. Op. cit., p. 25) Леополд Вилхелм, който освен това е и велик магистър на Тевтонския орден, си оставя двайсет и седем пчели, а останалите дава. Може би стигаме прекалено далеч в предположенията си, но си струва да отбележим, че по онова време Братството на монасите от Сион има двайсет и седем храма. ↑

[6] Досетихме се, че Наполеон също е свързан с тази история, покрай многото препратки в родословията, поместени в „Досиетата“, в които като източник се споменаваше изследването на някой си абат Пишон. От 1805 до 1814 г. Пишон прави родословие на династията на Меровингите от Дагоберт II до 20 ноември 1809 г, когато в Семле (Ниевр) се ражда Жан XXII де Плантар. Като източници Пишон посочва документи, намерени непосредствено след Великата френска революция. Допълнителна информация се съдържа в брошурата на Мадлен Бланкасал, издадена от Великата ложа Алпина, където на с. 1 се споменава, че абат Пишон е получил тази задача от Сиейес (служител в съществувалата от 1795 до 1799 г. Директория) и от Наполеон. По-подробни сведения ще намерите в „Златото на Рен за един Наполеон“ от Филип дьо Шеризе (вж. De Cherisey, Philippe. L’or de Rennes pour un Napoleon), съхранявана на микрофилм в Националната библиотека в Париж. Според Шеризе от изследването, което Пишон прави върху откритите кралски архиви, абат Сиейес е знаел, че потомците на Меровингите са живи, и го съобщава на Наполеон, който побързва да се ожени за Жозефина, бивша съпруга на Александър дьо Боарне, потомък на Меровингите. По-късно осиновява и двете й деца, в чиито жили тече „кралска кръв“.

След време Наполеон възлага на абат Пишон (чието истинско име според някои сведения е Франсоа Дрон) да състави пълно родословие. Освен другото иска да разбере вярно ли е, че династията на Бурбоните е нелегитимна. Коронясан е като крал на французите (а не на Франция), в което донякъде копира Меровингите, за чиито церемонии научава от проучванията на Сиейес и Пишон. Ако това отговаря на истината, значи е положил основите за една нова империя на династията. Тъй като няма деца от Жозефина, се оженва за Мария-Луиза дъщеря на австрийския император от династията на Хабсбургите, който също е потомък на Меровингите. Тя му ражда син — Наполеон II, в чиито вени тече „кралската кръв“ на Меровингите. Той обаче умира без да остави потомство. Ала бъдещият император Наполеон III, син на Луи Бонапарт и Хортензия дьо Боарне (дъщеря на Жозефина от първия й брак), също е от „кралско потекло“.

Шеризе намеква и че ерцхерцог Карл (шурей на Наполеон) е бил подкупен да загуби битката при Ваграм от 1809 г. в замяна на част от съкровището на Меровингите, намерено от Наполеон в Разес. По-късно, през 1837 г, същото това съкровище е открито в едно имение на Хабсбургите. Ясно е защо са го ценели толкова много: те също са потомци на Меровингите. ↑

[7] Авторите явно правят аналогия с Парис, сина на троянския нар, похитил Елена, чието име на френски се пише еднакво е Париж. — Бел.ред. ↑

[8] Carpenter. Folktale, Fiction and Saga, p. 112. ↑

[9] Римското съответствие на Артемида е Диана, а другото име на Ардуина е Диана от Ардените. Там се издига огромна статуя на богинята чак до VI в., когато по нареждане на св. Вюлфило е съборена. Култът й е отъждествяван с култа към Луната и богинята често е изобразявана с полумесец. Смятана е и за покровителка на изворите и кладенците. Основаването на абатството в Орвал на място, където според преданието е имало вълшебен извор, може би е свързано с някакви остатъци от култа към Диана Ардуина (вж. Calmet. Des divinitas, p. 25). ↑

[10] Of Tours, Gregory. History of the Francs. B. 5. ↑

[11] Wallace-Hadrill. The Long-haired Kings, p. 171. ↑

[12] Ibid., p. 158. ↑

[13] Новият Константин (лат.). — Бел.ред. ↑

[14] Dill. Roman Society in Gaul, p. 88. ↑

[15] Wallace-Hadrill. Op. cit., p. 171. ↑

[16] Сведи смирено глава, сикамбецо, прекланяй се пред онова, що си изгорил, изгори онова, пред което си се прекланял (лат.). — Бел.ред. ↑

[17] Основни източници за живота на Дагоберт II са: Didot. Histoire du royaume d’Austrasie. V. 3, 220, 249, 364. Folz. Tradition hagiographique. Vincent. Histoire fidelle de St Sigisbert. ↑

[18] Lanigan. An Ecclesiastical Histiry. V. 3, p. 101. ↑

[19] Lobineau, Henri. Dossiers secrets, planche N 1, 600–900. Blancassall, M. Les descendants, p. 8, tableau N 1. ↑

[20] Твърдението на Дьо Сед донякъде се потвърждава от онова, което се знае за живота на св. Аматус. Той си навлича омразата на Еброан, майордом на крал Тиери III, който е замесен в убийството на Дагоберт II. Отстранен е от своята епархия горе-долу по същото време, когато Дагоберт си възвръща престола. Това съвпадение едва ли е случайно — епископът сигурно е помогнал на Дагоберт да се върне от Разес и кралят, както личи, е минал през неговата епархия. В противен случай е трябвало да прекоси владенията на Тиери III, което едва ли е сторил. ↑

[21] Lobineau, Henri. Op. cit., planche N 2, 1500–1650. Blancasall, M. Op. cit., p. 8. Ето още едно съкровище в списъка на съкровищата намирали се някога или още намиращи в околностите на Рен Льошато. ↑

[22] Wallace-Hadrill. Op. cit., p. 238. ↑

[23] Наричан в едиктите на латински Satanicum, име, идващо от храма в чест на Сатурн, издигал се някога на това място. ↑

[24] Wallace-Hadrill. Op. cit. ↑

[25] Folz. Op. cit. ↑

[26] Digot, A. Op. cit. V. 3, p. 370. ↑

[27] Твърде интересно е, че през 1899 г. Жюл Доанел, основател на Гностичната католическа църква и библиотекар в Каркасон, издава малка книжка, в която осъжда Каролингите, детронирали Меровингите (вж. Doinel, Jules. Note sur le Roi Hilderik III). ↑

[28] Wallace-Hadrill. Op. cit., p. 246. ↑

[29] Ibid., p. 248. ↑

[30] Einhard. Life of Charlemagne, p. 81. ↑

[31] Paoli, M. Les dessous, p. 111. ↑

[32] Дагоберт II е „преоткрит“ през 1646 г. от Адриан дьо Валоа. Възстановен е в родословието на Меровингите през 1655 г. от йезуита Боландист Хеншениус в „Diatriba de tribus Dagobertus“ (вж. Folz. Op. cit., p. 33). При положение че по онова време никой не знае за Дагоберт, е странно, че още през 1629 г. Робер Дьонио го споменава в „Календар на мъчениците“, приложение към неговата „История на Жизор“ (вж. Denyau, Robert. Histoire… de Gisors). ↑

[33] От вестготското „plant ard“, тоест „буйна издънка“ на Меровингската лоза. — Бел.ред. ↑

[34] Delaude. Cercle d’Ulysse, p. 4. Смята се, че този едикт е включен във „Villas Capitanarias“, по-късно наричан „Трапас“ и издаден във връзка с основаването на манастира „Св. Мартен от Албиер“. Безрезултатно се опитахме да открием едикта. Архивът на Капетингите се пази в архивите на департамент Од. Едикта обаче го няма и там. Заинтригувани, открихме едно писмо до Жан Дьолод, в което някакъв преподавател от университета в Лил го пита откъде е получил информацията за документа. Дьолод отговаря, че указът се пази във Френския национален архив, но не е включен в каталога и той го е търсил цели два месеца, и то с помощта на архивар. Подобни архиви наистина съдържат огромно количество материали, непосочени в каталога, но Дьолод не указваше как точно да бъде издирен документът (вж. Cherisey. L’Enigme de Rennes, lettres 4, 5. 1977). ↑

[35] Ponsich. Le Conflent, p. 244. ↑

[36] Рицарски песни (фр.). — Бел.ред. ↑

[37] Vaissete. Histoire generate de Languedoc. V. 2, p. 276. ↑

[38] Vaissete. Op. cit., V. 3, p. 4. ↑

[39] За пръв път това предание е записано през 1686 г. от д-р Плот, който в своята „Истинската история на Стафордшир“ разказва за франкмасонството (вж. Dr Plot. Natural History of Staffordshire, p. 316). ↑

[40] През 1190 г. името на херцогството на Годфрид Булонски — Долна Лотарингия, е променено и неговите владетели започват да се наричат херцози на Брабант, с други думи, херцогинята на Брабант всъщност е херцогиня на Булон. ↑

[41] Във Франция за най-меродавни се смятат родословията на Анселм в неговата „Историята в родословия и хронология“ (вж. Anselm. Histoire genealogique et chronologique. V. 4, p. 247), където историята на владетелите на Булон е изложена най-подробно. Бъркотията започва с дядото на Годфрид — Юсташ I, граф на Булон. Не се споменава кой е баща му, посочени са само майка му Аделина и вторият й съпруг Ерникюл, граф на Булон. Ерникюл осиновява невръстния Юсташ и го прави свой наследник. Никъде в историята не се казва кой е истинският му баща. В „Тайните досиета“ (вж. Lobineau, Henri. Op. cit., planche N 2, 900–1200) като негов баща е посочен Хуго де Плантар Дългоносия, който според абат Пишон е убит през 1015 г. ↑

[42] Изчезналите крале (фр.). — Бел.ред. ↑

10. Прокуденото племе

Възможно ли е в потеклото на Меровингите да има нещо по-особено, нещо, което да не се ограничава с чисто научния интерес и със законните претенции на династията към престола? Възможно ли е в него да се крие нещо, важно за хората и днес и способно да повлияе, дори да промени съществуващите обществени, политически и църковни институции? Тези въпроси все така не ни даваха спокойствие. Те обаче оставаха без отговор.

Отново се заехме да проучваме най-внимателно множеството „Документи на Братството“ и най-вече толкова важните „Тайни досиета“. Изчетохме повторно някои пасажи, които доскоро не значеха нищо за нас. Сега вече откривахме техния смисъл, те обаче не разбулваха загадката, не даваха отговори на въпросите, придобили най-голяма важност. Същевременно имаше пасажи, които пак не ни говореха нищо. Те също едва ли съдържаха ключа към тайната, но поне ни тласкаха в определена посока, оказала се впоследствие твърде съществена.

Както вече бяхме установили, според хроникьорите на самите Меровинги те са се смятали за потомци на древна Троя. Но в някои „Документи на Братството“ се твърди, че родът е съществувал и преди обсадата на Троя, което личало и от Стария завет.

Така например в родословията, поместени в „Тайните досиета“, има множество препратки и бележки под линия. В повечето от тях се говори за едно от дванайсетте племена на израилтяните: племето на Вениамин. В една от препратките се набляга на три пасажа от Библията: Второзаконие, глава 33; Книга Иисус Навин, глава 18; и Книга Съдии Израилеви, глава 20 и 21.

Глава 33 на Второзаконие съдържа благословията, която Мойсей дава на водачите на дванайсетте племена. За Вениамин той казва: „Когото Господ обича, той живее у Него безопасно, (Бог) го закриля винаги, и той почива на плещите Му“ (33:12). Тоест благословията към Вениамин се откроява с възторжеността си. Дотук поне всичко е ясно. Бяхме озадачени, разбира се, от обета на Господ да „почива на плещите“ на Вениамин. Дали този обет не бе свързан с прословутото рождено петно на Меровингите — червения кръст между лопатките им? Струваше ни се, че малко се увличаме в догадките си. Същевременно обаче имаше и други допирни точки между старозаветния Вениамин и династията, чиято история проучвахме. Според Робърт Грейвс например паметта на Вениамин се чества на 23 декември[1] — деня, смятан и за празник на Дагоберт. Единият от трите клана, от които се състои Вениаминовото племе, е на Ахирам, който може би по някакъв начин е свързан с Хирам, архитекта на Соломоновия храм и централна фигура в масонската традиция. И още нещо, любимият ученик на Хирам се казва Бенони — името, което майката на новородения Вениамин, Рахил, му дава, преди да издъхне.

Вторият пасаж от Библията, на който се позовават „Тайните досиета“ — Книга Иисус Навин, глава 18, изглежда по-ясен. В него се разказва как Израилевите синове пристигат в Обетованата земя и всяко от дванайсетте племена получава дял от нея. На Вениаминовото племе се падат земи, където по-късно се издига свещеният град Йерусалим. Тоест още преди да стане столица на Давид и Соломон, Йерусалим е отреден за вечни времена на Вениаминовото племе. Според Книга на Иисус Навин (18:28) на Вениаминовото коляно се падат „Цела, Елеф и Иевус, иначе Йерусалим, Гивеат и Кириат: четиринайсет града със селата им. Това е делът на Вениаминовите синове, според племената им.“

В третия пасаж от Библията, цитиран в „Тайни досиета“, са изложени по-заплетени случки. Докато минава през земите Вениаминови, един левит е нападнат, а наложницата му е изнасилена от хора, прекланящи се пред Ваал, идол, водещ началото си от Майката богиня на шумерите, наричана от вавилонците Ищар, а от финикийците — Астарта. Левитът вика свидетели от всички колена Израилеви и настоява за възмездие. Би могло да се очаква, че Вениаминовите синове веднага ще се съгласят да накажат злосторниците. По една или друга причина обаче те не го правят и тръгват да бранят с оръжие „синовете на Ваал“. В резултат избухва тежка кървава война между племето на Вениамин и останалите единайсет Израилеви племена, които изричат тежка клетва никой от тях да не дава дъщеря си за жена на Вениаминовите синове. Когато обаче войната приключва и коляното на Вениамин всъщност е унищожено, победителите се разкайват за думите си, но не могат да ги върнат назад.

И заклеха се израилтяните в Масифа, като казаха: никой от нас да не дава дъщеря си на Вениаминови синове за жена. И народът дойде в Божия дом, седяха там до вечерта пред Бога, дигнаха голям писък, силно плакаха и думаха: Господи, Боже Израилев! Защо се случи това в Израиля, че изчезна сега едно коляно у Израиля?

Книга Съдии Израилеви 21:1-3

След няколко стиха жалбата е повторена:

И синовете Израилеви се смилиха над брата си Вениамина и казаха: днес биде отсечено едно коляно от Израиля; какво да сторим за жени на останалите от тях, когато сме се заклели в Господа да не им даваме дъщерите си за жени?

Книга Съдии Израилеви 21:6-7

И малко по-нататък:

Народът пък жалеше за Вениамина, задето Господ не запази целостта на Израилевите колена. И казаха си старейшините на обществото: какво да сторим за жени на останалите, понеже жените у Вениамина са изтребени? И казаха: наследствената земя нека остане за оцелелите синове Вениаминови, за да не изчезне едно коляно от Израиля; ала ние не можем да дадем жени от нашите дъщери, защото синовете Израилеви се заклеха, като казаха: проклет да е, който даде жена на Вениамина.

Книга на Съдиите Израилеви 21:15-18

Изправени пред заплахата да бъде изтребено цяло едно коляно, старейшините бързо взимат решение. Не след дълго в Силом на север от Ветил ще има празник. Мъжете на Силом не са се включили във войната, тоест над тях не тегне клетвата. Старейшините казват на оцелелите вениаминци да идат в Силом и да се скрият в лозята, а после, щом момите излязат да играят хоро, всеки да грабне една и да си я вземе за жена.

Изобщо не е ясно защо в „Тайните досиета“ се набляга толкова на този библейски пасаж. При всички положения обаче синовете Вениаминови играят съществена история в библейските сказания. Въпреки опустошителната война бързо си възвръщат ако не числеността, то поне уважението на другите израилтяни. И то до такава степен, че както е посочено в Първа книга Царства, тъкмо от Вениаминовото племе Самуил помазва първият цар на израилтяни — Саул.

Въпреки това обаче в „Тайните досиета“ се загатва, че войната заради поклонниците на Ваал е повратна точка в историята на Вениаминовото племе. Както личи, точно преди избухването мнозина, да не кажем почти всички вениаминци отиват в изгнание. В „Тайните досиета“ има един твърде показателен пасаж, написан с главни букви:

ЕДИН ДЕН ПОТОМЦИТЕ НА ВЕНИАМИН НАПУСКАТ ЗЕМИТЕ СИ. НЯКОИ ОСТАВАТ. СЛЕД ДВЕ ХИЛЯДОЛЕТИЯ КРАЛ НА ЙЕРУСАЛИМ СТАВА ГОДФРИД IV (БУЛОНСКИ), КОЙТО ОСНОВАВА ОРДЕНА НА СИОН.[2]

Карта 8. Юдея и единственият път, по който е могло да избяга Вениаминовото племе.

На пръв поглед между констатациите няма особена връзка. Ала след като обединихме наглед разпокъсаните препратки в „Тайните досиета“, полека-лека започна да се очертава една цялостна картина. Ако се вярва на цитирания пасаж, повечето синове Вениаминови отиват в изгнание и вероятно са прокудени в Гърция, по-точно в Централен Пелопонес, тоест в Аркадия, където се сродяват с царското семейство на аркадците. Според някои сведения в края на миналата или началото на новата ера се преселват на Дунава, сетне на Рейн, където се сродяват с тевтонските племена и дават началото на сикамбите, предци на Меровингите.

И така от „Документите на Братството“ излиза, че Меровингите са потомци на аркадците, а оттам и на Вениаминовото коляно. С други думи, и те, и техните потомци — например благородническите родове на Плантарите и Лотарингите, в крайна сметка са със семитско, или израилтянско потекло. А ако Йерусалим наистина се е паднал при подялбата на Вениаминовото коляно, се получава, че превземайки Светите земи, Годфрид Булонски всъщност си връща онова, което му се полага по право. Заслужава си отново да подчертаем, че от всички западни феодали и владетели, участвали в Първия кръстоносен поход, единствен Годфрид разпродава имотите си, което означава, че не е смятал да се връща в Европа.

Едва ли е нужно да споменаваме, че нямаше как да докажем дали Меровингите наистина са потомци на Вениаминовото племе. Сведенията в „Документите на Братството“ се отнасят за едно твърде далечно и непроучено минало и не могат да бъдат потвърдени с никакви писмени паметници. Ала подобни догадки не са нито нови, нито особено оригинални. Обратното, от векове наред за това се говори в какви ли не загадъчни предания. Достатъчно е да посочим един пример: в известната си творба Пруст се позовава на тях, в по-ново време романистът Жан д’Ормесон също намеква, че някои френски благороднически семейства са с еврейско потекло. А през 1965 г. Роже Пейрьофит, който, изглежда, обича да скандализира сънародниците си, ги възмути доста с един свой роман, в който твърди, че всички аристократи във Франция и в по-голямата част на Европа всъщност са с юдейски произход.

Доводите му, подобно на изгнаничеството и преселението на Вениаминовото племе в „Документите на Братството“, са недоказуеми, затова пък не са съвсем неправдоподобни. Вениаминовото племе се вдига на оръжие, за да защити поклонниците на Ваал — разновидност на богинята майка, често свързвана с изображението на бик или теле. Има основания да смятаме, че Вениаминовото племе се е прекланяло пред същото божество. Твърде възможно е Златният телец от Стария завет, тема, на която — твърде показателно, е посветено едно от най-прочутите платна на Пусен, да е обект на преклонение главно във Вениаминовото племе.

След войната си с другите единайсет Израилеви племена вениаминците вероятно са се преселили на запад, към бреговете на Финикия. Финикийците имат огромни кораби, които биха могли да извозят множество бежанци, а са и потенциални съюзници на хората на Вениамин: те също се прекланят пред богинята майка, наричана при тях Астарта, повелителка на небесата.

Ако наистина е имало масово преселение на Вениаминовото племе от Палестина, би трябвало да са се запазили някакви сведения за това. И наистина, в древногръцката митология има легенда за сина на цар Бел — Данай, който заедно с дъщерите си идва в Гърция с кораб. Според Робърт Грейвс в мита за Данай се съдържат сведения за племето, преселило се на Пелопонес от Палестина[3], а цар Бел всъщност е Баал или може би Ваал от Стария завет. Заслужава да отбележим и че един от клановете във Вениаминовото племе е оглавяван от Бела.

В Аркадия култът към богинята майка не само процъфтява, но и се запазва много след като е забравен навсякъде другаде в Гърция. Богинята майка започва да се свързва с Деметра, сетне с Диана, или Артемида. Под името Ардуина Артемида се утвърждава като основно божество и в Ардените, откъдето франкското племе сикамби навлиза в територията на днешна Франция. С Артемида е свързана и превърнатата в мечка нимфа Калисто, чийто син Аркад е покровител на Аркадия. Прогонена от разгневената Артемида, Калисто е преобразена от Зевс в съзвездието Голямата мечка. Тоест вероятно не е въпрос само на съвпадение, че прякорът Урсус — Мечка, често се появява в рода на Меровингите.

Освен митовете има и други доказателства, че някои юдеи са се преселили в Аркадия. В древността Аркадия е в границите на силната военизирана Спарта. Спартанците наследяват по-древната аркадска култура — не е изключено знаменитият спартански законодател Ликург, дал на сънародниците си конституция, да носи името на митичния акадски цар Ликаон. Подобно на Меровингите, и спартанците, след като навършат пълнолетие, отдават особено значение на косата, на която приписват вълшебна сила и която носят дълга. Според един историк „дългата коса е въплъщение на физическата им сила и се превръща в свещен символ“[4]. И още нещо, в апокрифите на първите две Книги Макавейски се подчертава връзката между евреи и спартанци. Във Втора книга Макавейска се разказва за някои евреи, които „отидоха при лакедемонците с надеждата да намерят у тях убежище поради сродния си произход“[5]. А в Първа книга Макавейска се подчертава недвусмислено: „Намери се в писанието за спартанците и за иудеите, че те са братя и са от Авраамовия род.“[6]

Така открихме потвърждение ако не на друго, то поне на възможността някои юдеи наистина да са се преселили в Аркадия, тоест, макар да не бяхме в състояние да намерим доказателства, че сведенията в „Документите на Братството“ са точни, нямахме основания и да ги отхвърляме с лека ръка. Колкото до семитското влияние върху културата на франките, за него има неоспорими археологически доказателства. Търговските маршрути на финикийците или на семитите са обхващали цяла Южна Франция от Бордо до Марсилия и Нарбон и са продължавали нагоре по Рона. Още през VIII и VII в. пр.н.е. е имало финикийски селища не само по френското крайбрежие, но и във вътрешността на страната, например на мястото на днешен Каркасон и Тулуза. Много от предметите, намерени при археологически разкопки, са с безспорен семитски произход. И това не е учудващо. През IX в. пр.н.е. финикийските царе от Тир се сродяват чрез брак с царете на Израилевото и Юдиното царство, което явно се е увенчало с тесни връзки между техните народи.

След 70 г., когато Йерусалим е превзет, а Соломоновият храм — разрушен, евреите са принудени масово да се изселят от Свещените земи. Така например още в Помпей, затрупан от лавата на изригналия през 79 г. вулкан Везувий, е имало еврейска община. Горе-долу по същото време мнозина евреи намират убежище в някои градове в Южна Франция, например в Арл, Люнел и Нарбон. И все пак в Европа и предимно във Франция е имало евреи и преди падането на Йерусалим през I в., дори преди новата ера. Някъде между 106 и 48 г. пр.н.е. в Рим вече има еврейски квартал. Малко по-късно подобна общност се заселва и доста по на север, в Кьолн на Рейн. В някои римски легиони има роби евреи, които придружават господарите си навсякъде из Европа. Мнозина измежду тях си извоюват свободата или се откупват, след което заживяват в еврейски общини.

Ето защо из цяла Франция се срещат селища с определено семитски имена. Някои от тях са разположени в сърцето на земите, някога владение на Меровингите. На няколко километра от Стене, край гората Воевр, където е убит Дагоберт, има селце с името Баалон. Между Стене и Орвал е разположен град Авиот. А планината Сион в Лотарингия — „вдъхновеният хълм“, първоначално се е наричала Семита[7].

И този път се оказа, че няма как да докажем твърденията в „Документите на Братството“, но не можем и да ги подминем. Определено съществуваха достатъчно доказателства, за да смятаме тези твърдения поне за правдоподобни. Волю-неволю трябваше да признаем, че не е изключено данните в тях да са точни и Меровингите, както и различните благороднически семейства, водещи началото си от тях, да имат семитско потекло.

Но нима всичко свършваше дотук? Нима само до това се свеждаше „съдбовната“ тайна, около която се вдигаше толкова шум, която бе обгърната с такава тайнственост и през столетията бе станала повод за толкова интриги, машинации, противопоставяне и междуособици? Нима се бяхме натъкнали чисто и просто на поредната легенда за едно изчезнало племе? Дори и в дъното на тази легенда да имаше зрънце истина, обясняваше ли тя защо всъщност е създадено Братството на монасите от Сион и защо потомците на Меровингите претендират за престола, защо династията е подкрепяна от хора като Леонардо и Нютон, защо херцозите на Гиз и Лотарингите не са се примирили с участта си, защо общество Светото тайнство е развило такава бурна подмолна дейност и Шотландският ритуал на франкмасоните е обгърнат с такава загадъчност? Отговорът на тези въпроси е отрицателен. Каква тайна има в това, че една династия произхожда от Вениаминовото племе? Пък и какво значение може да има това днес? Как обяснява сегашната дейност и цели на Братството от Сион?

В случай че проучването ни се свеждаше до ограничени, по-конкретно семитски, или еврейски интереси, защо така често се натъквахме на примери на фанатично християнство: съюза, сключен между Хлодвиг и западната римска църква, изключителната набожност на Годфрид Булонски и превземането на Ерусалим, катарите и рицарите тамплиери, които макар и еретици, все пак са християни, религиозни организации като общество Светото тайнство и франкмасонството, което е „християнско и в него членуват аристократи, привърженици на херметиците“, толкова много християнски духовници, съпричастни към въпроса, като се почне от високопоставени кардинали и се стигне до енорийски свещеници като Буде и Сониер.

Не е изключено Меровингите да са с юдейско потекло, но това в случая не бе чак толкова съществено. Каквато и тайна да се криеше зад нашето проучване, тя явно бе свързана не със старозаветния юдаизъм, а с християнството. Накъсо, Вениаминовото племе — поне засега — се появяваше в цялата история само за да отклони вниманието. Колкото и важно да бе то, определено имаше нещо, което бе от много по-голямо значение. И то продължаваше да ни се изплъзва.

[1] Graves, Robert. White Goddess, p. 271. ↑

[2] Пълният текст гласи следното:

„Един ден потомците на Вениамин напускат земите си. Някои остават. След две хилядолетия крал на Йерусалим става Годфрид IV, който основава Ордена от Сион. Тъкмо тайнството на това чудесно предание, което краси историята, както и на архитектурата на един храм, чийто връх се губи в безбрежността на пространството и на вечността, е искал да изрази Пусен в своите две платна — «Аркадийски овчари», тъкмо в тях е заложена загадката на съкровището, над която селяните и овчарите, потомци на гордия сикамбец, размишляват върху «et in arcadia ego» и цар «Мидас». 1200 години преди нашата ера — важен факт са пристигането на израилтяните в Обетованата земя и това, че те постепенно се настаняват в Ханаан. В Библията, във Второзаконие, глава 33, за Вениамин е казано: «когото Господ обича, той живее у Него безопасно, (Бог) го закриля винаги, и той почива на плещите Му.» А в Книга на Иисус Навин, глава 18 е казано, че в дела на Вениаминовите синове сред четиринайсетте града със селата им е: Иевус, иначе Йерусалим с трите върха на триъгълника: Голгота, Сион и Витания. И накрая в Книга Съдии Израилеви, глава 20 и 21, е казано: «Никой от нас да не дава дъщеря си на Вениаминови синове за жена… Народът пък жалеше… задето Господ не запази целостта на Израилевите колена.» В своите «Буколики» Вергилий, който е познавал тайните на боговете, повдига булото на загадката, обгърнала Аркадия: «Tu procul a patria (nec sit mini credere tantum). Alpinas, a, dura, nives et frigora Ruheni me sine sola vides. A, te ne frigola laedant! A tibi ne teneras glacies secet aspera plantas!»“

„Шест врати или печатът на Звездата, ето какви са тайните в свитъците на абат Сониер, кюре в Рен Льошато — знаел ги е и великият мъдрец Пусен, когато по молба на папата рисува своята творба; надписът върху надгробната плоча е същият.“ (Вж. Lobineau, Henri. Dossiers secrets, planche N 1, 400–600.) ↑

[3] Graves, Robert. Greec Myths. V. 1, p. 203. N 1. ↑

[4] Michell. Sparta, p. 173. Спартанците почитат и Артемида, и Афродита като богиня на войната. Втората често има функциите на Ищар, или Астарта, от което личи, че култът вероятно е повлиян от семитските вярвания. ↑

[5] Библия. Втора книга Макавейска, 5:9. ↑

[6] Пак там. Първа книга Макавейска, 12:21. ↑

[7] „Семитски“ е термин, въведен за пръв път от германския учен Шльозер, който през 1781 г. обозначава с него група родствени езици. Говорещите тези езици са наречени „семити“. Коренът на думата идва от името „Сим“, сина на Ной. Ако във въпросната планина наистина е имало еврейска община, тя вероятно се е наричала „планината на Сим“. Възможно е обаче и думата да не е свързана със Стария завет. На латински „semita“ значи пътека и не е изключено „семит“ да е производно на нея. ↑

Трета част
Кръвната връзка

11. Свещеният Граал

Какво ли подминавахме? Или може би знаехме какво търсим, но не и къде да го търсим? Или пък имаше нещо, което непрекъснато ни бе пред очите, но ние по една или друга причина просто не го забелязвахме? Доколкото бяхме в състояние да преценим, не бяхме подминали нито един факт, нито едно сведение, потвърдено от официалната историография. Ами ако имаше нещо, останало извън обсега на документираната история и конкретните факти, към които се придържахме?

Безспорно съществуваше една тема, която като с червена нишка пронизваше цялото ни проучване, която непрекъснато и упорито изникваше и сякаш ни преследваше: темата за твърде любопитния и тайнствен предмет, известен като Свещения Граал. Според съвременници на катарите например мнозина са смятали, че тъкмо хората, изповядващи тази ерес, притежават Граала. В други предания се разказва, че и рицарите тамплиери са негови пазители. Първите рицарски романи за Граала се появяват в двора на графа на Шампания, активно участвал в създаването на Ордена на тамплиерите. Когато тамплиерите са подложени на гонения, в официалните протоколи на Светата инквизиция е записано, че причудливите глави, пред които рицарите се прекланят, притежават много от чудодейните свойства, приписвани на Граала: например те предпазват от беди и правят земята плодородна.

Натъквахме се на Граала и в множество други случаи. За него например се споменава във връзка с окултните общества на Жозефен Пеладан и Клод Дебюси от края на миналия век. Или с Годфрид Булонски, който според средновековните легенди и фолклор е потомък на Лоенгрин, Лебедовия рицар, а в рицарските романи Лоенгрин пък е син на Парсифал, неизменен герой на първите предания за Граала. И още нещо, Вилхелм Гелонски — владетел на средновековно княжество в Южна Франция по времето на Карл Велики, е главен герой в един роман в стихове на Волфрам фон Ешенбах, най-известния автор на рицарски романи за Граала. В творбата се споменава, че по един или друг начин Вилхелм е свързан с тайнственото „семейство на Граала“.

Дали присъствието на Граала в нашето и в подобни проучвания бе чисто съвпадение и случайност? Или имаше някаква нишка — незабележима, ала осезаема, която по някакъв наглед невероятен начин свързваше темата на нашето изследване с Граала, каквото и да представлява той? Тук се натъкнахме на един доста мъчен въпрос: дали Граалът не е нещо повече от чиста измислица? Дали е съществувал реално в една или друга форма? Или не символизира някакъв конкретен предмет?

Въпросът безспорно си бе, меко казано, костелив орех. Имаше опасност да се отклоним твърде много, да навлезем в сферата на безплодното умуване. Но ако не друго, той насочи вниманието ни към самите рицарски романи, посветени на Свещения Граал, които, от своя страна, ни изправиха пред множество озадачаващи загадки, безспорно засягащи основната тема на нашето проучване.

По принцип се смята, че Свещеният Граал е свързан с Исус. Според някои предания това е чашата, от която Исус и апостолите са пили на Тайната вечеря. Според други в този съсъд Йосиф Ариматейски е събрал кръвта на Исус, докато той е бил на кръста. А според трети е служил и за едното, и за другото. Но ако Граалът наистина е свързан толкова тясно с Христос, ако той наистина съществува, защо цели десет столетия не се споменава никъде за него? Къде е бил през всичкото това време? Защо за него не се разказва в по-ранната литература, предания и фолклор? Защо нещо, толкова важно и съществено за християнството, сякаш изчезва вдън земята?

И — още по-любопитно — защо за него най-сетне започва да се говори в точно определен момент: в разгара на кръстоносните походи? Просто съвпадение ли е, че този тайнствен предмет, който сякаш не е съществувал цели хиляда години, отново изниква тъкмо когато Франкското кралство в Йерусалим изживява своя разцвет, когато тамплиерите са най-силни и катарите стават толкова влиятелни, че застрашават да изместят римокатолическата църква? Наистина ли се касае просто за стечение на обстоятелствата? Или между отделните факти има някаква връзка?

Притиснати от тези въпроси, се видяхме принудени да се заемем с рицарските романи, посветени на Свещения Граал. Едва след като се запознаехме по-подробно с тези „измислици“, можехме да се надяваме да установим дали тяхното присъствие в изследването ни е плод на случайност, или е закономерно, част е от някакъв модел от изключително значение.

Легендата за Свещения Граал

Повечето учени от нашето столетие са единодушни в становището, че в основата си преданията за Свещения Граал са езически и са свързани с обредите около смяната на годишните времена, около смъртта и повторното раждане на годината. В първоначалната си форма те явно идват от култа към растителността, който се доближава, а може би и произлиза от култовете към Тамуз, Атис, Адонис и Озирис, разпространени в Предна Азия. И в ирландската, и в уелската митология често се говори за смъртта, прераждането и обновлението, както и за подобните на тях процеси в земята: безплодието и плодородието. На тази тема е посветен и романът в стихове „Сър Гауейн и Зеленият рицар“, написан от неизвестен автор през XIV в. А в келтските легенди с общо заглавие „Мабиногион“, датиращи горе-долу от същата епоха, както рицарските романи за Свещения Граал, но явно осланящи се на много по-стари източници, се споменава някакъв тайнствен „казан на прераждането“, в който, ако хвърлиш привечер някой мъртъв воин, на другия ден той оживява. Казанът често е свързван с великана Бран, който освен него притежава и поднос: само да ти се прияде нещо, и то моментално се появява върху подноса, чудодейно свойство, понякога приписвано и на Граала. Според преданието в края на живота си Бран е обезглавен и главата му е отнесена за талисман в Лондон. Там тя вършела какви ли не чудеса: не само осигурявала плодородие, ала и с някаква тайнствена сила отблъсквала нашествениците.

Много от тези теми откриваме след време и в рицарските романи за Свещения Граал. Бран с неговия казан и поднос безспорно е оказал влияние върху представите за Граала, а главата на великана има същата чудодейна сила не само като Граала, но и като главите, пред които според протоколите на Инквизицията се прекланят тамплиерите.

Редица учени, от Джеймс Фрейзър в неговата „Златна клонка“ до съвременните историци, са изследвали най-подробно езическия корен на преданията за Граала. Ала през втората половина на XII в. този езически характер претърпява странна и изключително важна метаморфоза. По причини, неизяснени от учените, Граалът започва да се свързва главно и единствено с християнството, и то с една негова твърде неортодоксална форма, и най-вече с Исус. Тук явно става дума за нещо повече от обичайно сливане на езическия култ с християнската вяра.

Като реликва, свързвана по някакъв тайнствен начин с Исус, Граалът става основна тема на огромен брой рицарски романи и дълги поеми, които дори днес разпалват въображението. Въпреки неодобрението на църквата близо век този жанр в средновековната литература изживява небивал разцвет и също се превръща в нещо като култ, просъществувал — един твърде любопитен факт! — почти колкото Ордена на тамплиерите в периода, след като през 1188 г. той се отделя от Братството на монасите от Сион. Сетне, когато през 1291 г. Светите земи са превзети от мюсюлманите, а между 1307 и 1314 г. тамплиерите са подложени на гонения, рицарските романи за Граала също изчезват от историческата сцена — най-малкото за два века. През 1470 г. Томас Малори отново се обръща към темата и й посвещава прочутия си роман „Смъртта на Артур“, след което тя неизменно присъства в западноевропейската култура. Интерес към нея проявяват не само писателите. Съществуват множество документални доказателства, че някои от водачите на националсоциалистите в Германия са вярвали в реалното съществуване на Граала, а по време на Втората световна война в Южна Франция са правени археологически разкопки, при които явно е търсен тайнственият предмет[1].

По времето на Малори на Граала вече са приписвани горе-долу същите свойства, които свързваме с него и днес. Още тогава се смята, че от него Исус и апостолите са пили на Тайната вечеря, а сетне Йосиф Ариматейски е събирал кръвта на Спасителя. Според някои сведения Йосиф Ариматейски е занесъл чашата в Англия, по-точно в Гластънбъри. Според други Мария Магдалина идва с Граала във Франция. Съществуват предания от IV в., според които Мария Магдалина бяга от Светите земи и идва с кораб в Марсилия, където и досега светите й мощи са почитани. Средновековните легенди гласят, че тя донася със себе си в Марсилия и Свещения Граал. През XV в. на тази легенда явно се е гледало съвсем сериозно, защото хора като Рене Анжуйски събират „чаши Граал“.

В по-старите предания обаче се подчертава, че Магдалина идва във Франция с Граала, а не с чаша, тоест едва по-късно Граалът е оприличаван на чаша. Малори повтаря това сравнение, което оттогава се смята за азбучна истина. Той обаче борави твърде свободно с оригиналните източници, където Граалът е много повече от обикновена чаша, а неговите вълшебни свойства са значително по-важни, отколкото качествата, които му приписват рицарите и които Малори възхвалява.

Според повечето учени първият рицарски роман за Граала е написан в края на XII в., вероятно през 1188 г. — съдбовната година, когато Йерусалим е превзет от мюсюлманите, а Орденът на тамплиерите се отделя от Братството на монасите от Сион — и е онасловен „Роман за Парсифал“, или „Сказание за Граала“. Негов автор е Кретиен дьо Троа, който е свързан, макар и да не е уточнено като какъв, с двора на графа на Шампания.

За живота на Кретиен не се знае почти нищо. Известно е само, че е имал някакви отношения с двореца в Шампания, и то от множеството творби, които Кретиен пише преди рицарския си роман и които посвещава на Мари, графиня на Шампания. Благодарение на тези свои произведения все с рицарска тематика, едно от които е за Ланселот, без обаче в него да се споменава за Граала, през 80-те години на XII в. Кретиен дьо Троа си спечелва огромна известност. Би могло да се очаква, че ще продължи да пише творби в този дух, към края на живота си обаче той се обръща към нова, неизвестна дотогава тема — така в западноевропейската култура и съзнание се появява Свещеният Граал такъв, какъвто го знаем днес.

Кретиен дьо Троа посвещава своя роман за Граала не на Мари, графиня на Шампания, а на Филип Елзаски, граф на Фландрия[2]. В началото на творбата той пояснява, че я е написал по изричната молба на Филип, от когото за пръв път чува историята. Самият роман се превръща в нещо като модел, като прототип за създадените по-късно произведения, посветени на Граала. Главният герой — Парсифал, е описан като „син на вдовица“. Тази характеристика е твърде показателна и любопитна. Тя битува отдавна в някои дуалистични и гностични ереси, които използват същото определение било за своите пророци, било за самия Исус. По-късно е една от любимите теми на франкмасонството.

Парсифал оставя майка си и поема на път, за да стане рицар. По време на странстванията си среща един загадъчен герой — Краля на рибарите, който го подслонява за през нощта в замъка си. Същата вечер се появява Свещеният Граал. Нито тук, нито по-нататък в романа той не е свързван с Исус. Всъщност читателят научава твърде малко за него. Авторът не посочва дори какво представлява той. Споменава само, че го донася една девойка, че е златен и е украсен със скъпоценни камъни. Парсифал не знае, че от него се очаква да попита какъв е този тайнствен предмет и по-точно да зададе въпроса: „Кой е обслужван с него?“ Самият въпрос е доста мъгляв. Ако Граалът представлява някакъв съсъд или поднос, въпросът би могъл да означава „Кой може да яде от него?“ Въпросът обаче може и да се перифразира: „На кого служиш (в смисъла, който рицарите влагат в думата), като поднасяш Граала?“ Каквото и да е значението на въпроса, Парсифал пропуска да го зададе и когато се събужда на другата сутрин, в замъка няма никого. Както разбира след време, е навлякъл с немарливостта си ужасни беди на владението. Пак подир време научава, че и той е от „семейството на Граала“ и тайнственият Крал на рибарите, „закрилян“ от Граала, му е чичо. На това място Парсифал прави любопитно признание: заявява, че след злочестините заради Граала е престанал да обича Бога и да вярва в него.

Романът на Кретиен дьо Троа е още по-озадачаващ с това, че е незавършен. Писателят умира някъде през 1188 г. и е твърде възможно просто да не е успял да напише края на творбата си, ала и да я е завършил, не се е запазил нито един екземпляр. Дори и някога да е съществувал ръкопис, през 1188 г. в Троа избухва голям пожар, който може би го е унищожил. Тук не е мястото да правим излишни догадки, но според някои учени е твърде подозрително, че Кретиен дьо Троа умира същата година, когато е избухнал и пожарът.

При всички положения вариантът на преданието за Граала, който е оставил Кретиен дьо Троа, е важен не толкова сам по себе си, а по-скоро като модел за подражание. През следващото половин столетие темата, пресъздадена в роман в двора на Троа, плъзва като горски пожар из цяла Западна Европа. Същевременно обаче днешните литературоведи са единодушни, че написаните по-късно рицарски романи за Граала не се осланят изцяло на творбата на Кретиен дьо Троа и че авторите им са черпили поне още от един източник, вероятно съществувал и преди романа на писателя от Шампания: в тях преданието за Граала е свързвано много по-тясно с крал Артур, който във версията на Кретиен е второстепенен герой, а също и с Исус.

Три от тези по-късни романи се оказаха особено интересни и показателни за нас. Първият — „Роман за историята на Свещения Граал“, е написан от Робер дьо Борон някъде през последното десетилетие на XII в. Основателно или не, именно на Дьо Борон се приписва заслугата, че е превърнал Граала в чисто християнски символ. Самият писател заявява, че е черпил от по-ранен източник, различен от този на Кретиен дьо Троа. Когато говори за своя роман в стихове и по-конкретно за християнския характер на Граала, той намеква за някаква „велика книга“, чиито тайни са му били разкрити[3].

Ето защо не е сигурно дали именно Робер дьо Борон или някой преди него е свързал Граала с християнството. Повечето днешни изследователи са по-склонни да приемат второто предположение. Безспорно е обаче, че тъкмо Дьо Борон описва в роман тази връзка. В творбата му за пръв път се говори, че Граалът е чашата, използвана на Тайната вечеря. Сетне тя попада у Йосиф Ариматейски, който след свалянето на Исус от кръста я пълни с кръвта на Спасителя — точно тази свещена кръв придава на Граала чудодейни свойства. По-нататък Робер дьо Борон разказва, че след Разпятието на Исус чашата остава у семейството на Йосиф, и описва премеждията именно на това семейство. В романа му Галахад е представен като син на Йосиф Ариматейски, а зетят на Йосиф — Бронс, занася Граала в Англия и става Крал на рибарите. Както и в романа на Кретиен дьо Троа, Парсифал е „син на вдовица“, но и внук на Краля на рибарите.

Както се убеждаваме, версията на Робер дьо Борон се различава в много отношения от творбата на Кретиен дьо Троа. И в двете произведения Парсифал е „син на вдовица“, но при Дьо Борон той е внук, а не племенник на Краля на рибарите, тоест, свързан е по-пряко със „семейството на Граала“. Кретиен дьо Троа не дава точна хронология, само споменава, че действието се развива по времето на Артур, а Робер дьо Борон е съвсем конкретен — за него премеждията с Граала се разиграват в Англия, и то през епохата не на Артур, а на Йосиф Ариматейски.

Има още един рицарски роман за Граала, твърде сходен с творбата на Робер дьо Борон. Авторът му сякаш се осланя на същите източници, но тълкува почерпения от тях сюжет съвсем различно и по определено по-интересен начин. Този роман е известен като „Перлесфаус“ и е написан горе-долу по същото време, както произведението на Дьо Борон — някъде между 1190 и 1212 г., от човек, който в разрез с тогавашната традиция предпочита да остане анонимен, нещо твърде странно, като знаем с какви почести са се ползвали писателите от онази епоха. Може би е дал някакъв обет като член на монашески или монашеско-рицарски орден, където съчиняването на подобни романи се е смятало за светотатство. И наистина, има множество писмени сведения, че случаят е точно такъв. Според най-малко един съвременен литературовед авторът на „Перлесфаус“ е тамплиер[4], предположение, потвърждавано от някои факти. Знае се например, че Тевтонският орден е насърчавал и възнаграждавал анонимните поети сред своите членове, практика, вероятно въведена от тамплиерите. И още нещо, в своето произведение авторът на „Перлесфаус“ показва невероятни познания по бойно изкуство, като се почне от бронята и оръжията и се стигне до стратегията, тактиката и начините, по които може да бъде ранен човек. От подробното описание на раните например съдим, че писателят има личен опит на бойното поле, ето защо, за разлика от другите автори на рицарски романи, не идеализира полесраженията и ги пресъздава пределно реалистично.

Дори и да не е написан от тамплиер, „Перлесфаус“ ни дава доста основания да свързваме тамплиерите с Граала. Макар и неназован по име, орденът безспорно присъства в романа. По време на странстванията си Парсифал случайно вижда по пътя един замък. Граалът не е там, в него обаче живее община на „посветени“, които явно знаят за съществуването му. Парсифал е посрещнат от двама „магистри“: с едно плясване на ръце те повикват при себе си още трийсет и трима мъже. „Бяха в бели одежди само с един червен кръст върху гърдите, всичките бяха горе-долу на еднаква възраст.“[5] Един от загадъчните „магистри“ заявява, че е виждал с очите си Граала, привилегия, каквато имат малцина призвани. Мъжът казва още и че знае какво е потеклото на Парсифал.

Както в романите на Кретиен дьо Троа и Робер дьо Борон, и в „Перлесфаус“ се поставя огромно ударение върху произхода. На много места потеклото на Парсифал е определяно като „най-свято“. Веднъж авторът пише без заобикалки, че героят му е „потомък на Йосиф Ариматейски“, „че Йосиф е вуйчо на майка му и седем години е бил войник при Пилат“[6].

Но действието в „Перлесфаус“ не се развива по времето на Йосиф. Обратното, както във версията на Кретиен дьо Троа всички случки се разиграват във времето на Артур. Хронологията се обърква още повече от факта, че в творбата Светите места вече са превзети от „неверниците“, което, както знаем, става две столетия след Артур. Явно тук Светите места — това е Камелот.

В много по-голяма степен от романите на Кретиен дьо Троа и Робер дьо Борон „Перлесфаус“ е с магически характер. Освен познания в областта на бойното изкуство анонимният автор показва и твърде изненадващи за онова време познания във викането на духове и заклинанията. В книгата му има и доста препратки към алхимията — в нея например се говори за „двамина, направени от мед чрез изкуството на некромантията“[7]. Някои от вълшебствата и алхимичните опити напомнят за тайнствеността, с която са обгърнати тамплиерите. Единият от „магистрите“ в приличната на ордена на тамплиерите община, където всички са облечени в бяло, казва на Парсифал: „Съществуват главите, запечатани в злато, както и главите, запечатани в сребро, а също телата, на които са принадлежали тези глави; заповядвам ти да повикаш главите и на Краля, и на Кралицата.“[8]

„Перлесфаус“ изобилства с препратки не само към магьосничеството, но и с пасажи, белязани с еретически и езически дух. И тук Парсифал е определян с думи, характерни за дуалистите — като „син на вдовица“. Споменава се за някакъв свещен ритуал, при който в жертва е принасян цар, нещо твърде странно за наглед християнско произведение, както и за деца, които биват изпичани и изяждани, престъпление, в което тамплиерите непрекъснато са обвинявани. На едно място е описан доста необичаен обред, също понякога споменаван в протоколите на процесите срещу тамплиерите. Край червен кръст, издигнат насред гората, хрътки разкъсват приказно красиво бяло животно. Докато Парсифал наблюдава, идват рицар и девойка, които събират в златни съсъди парчетата, останали от животното, и след като целуват кръста, изчезват сред дърветата. Сетне и Парсифал пада на колене и целува кръста:

И от кръста, от мястото долови сладостно ухание, каквото не бе усещал дотогава. Огледа се и видя, че от гората пеша идват двама свещеници. Единият му викна:

— Рицарю! Господарю! Махни се от кръста, нямаш право дори да припарваш до него!

Парсифал се дръпна, а свещеникът коленичи пред кръста и почна да му се кланя, и го целуна безчет пъти, и бе най-честитият човек на тая земя. Сетне се приближи и другият свещеник, който носеше дебела тояга, и махна силом първия свещеник, и заудря кръста с тоягата където му падне, и се разрида горчиво.

Смаян от дън душа, Парсифал го гледа, гледа, па му рече:

— Ти май не си свещеник! Защо се посрамваш така?

А онзи му отвърна:

— Господарю, не е твоя работа какво вършим, пък и не бива да знаеш, че ни има.

Да не беше свещеник, Парсифал щеше да му даде да разбере, но не искаше да му сторва никакво зло.[9]

Подобно светотатство с кръста извиква определени асоциации с обвиненията, отправяни към тамплиерите. Но не само към тях. То може би е отглас и от учението на дуалистите или гностиците, а защо не и на катарите, които също отричат кръста.

В „Перлесфаус“ тази смесица от дуалистични и гностични представи в известен смисъл се разпростира и върху самия Граал. При Кретиен дьо Троа Граалът е някакъв неопределен предмет от злато, инкрустирано със скъпоценни камъни. Робер дьо Борон уточнява, че това е чашата от Тайната вечеря, в която по-късно е била събрана Христовата кръв. Ето че в „Перлесфаус“ Граалът придобива твърде необичайни и многозначителни измерения: на едно място някакъв свещеник предупреждава сър Гауейн „в никой случай да не разкрива тайните на Спасителя, понеже който е посветен в тях, няма правото да ги разгласява“[10]. Тоест в Граала е заложена някаква тайна, която е свързана с Христос и в която са посветени малцина.

Когато най-сетне Гауейн зърва все пак Граала, „му се стори, че насред Граала е съгледал дете… той вдигна взор и подир туй му се привидя, че Граалът целият е от кръв и плът, а после като че съзря Крал с корона, разпнат на кръст“[11]. След известно време Граалът „се появи на освещаването на литургията, и то по пет различни начина, които никой не бива да издава, понеже тайнството на помазването е само за оногова, когото е посочил Господ. Крал Артур бе видял всички промени — накрая се появи потир.“[12]

Накъсо, в „Перлесфаус“ Граалът приема различни въплъщения или образи. Най-напред той е коронован цар, разпнат на кръста. Сетне — дете. После мъж с трънен венец и разкървавено чело, нозе, длани и хълбоци[13]. Четвъртото превъплъщение не е уточнено, петото е потир. Всяка промяна във вида на Граала е съпровождана от благоухание и силна светлина.

С други думи, от „Перлесфаус“ излиза, че Граалът е няколко неща едновременно или нещо, което може да бъде тълкувано на няколко различни равнища. На битово ниво той явно е някакъв предмет: чаша, бокал или потир. В метафоричен смисъл е родословие или определени представители на това родословие. Съвсем очевидно Граалът е и някакво изживяване — например просветление, така както го разбират гностиците и както го почитат катарите и другите дуалистични секти от онова време.

Историята, както я е разказал Волфрам фон Ешенбах

От всички рицарски романи, посветени на Граала, най-прочут и най-стойностен като художествено произведение е „Парсифал“, писан някъде между 1105 и 1216 г. Негов автор е рицарят от Бавария Волфрам фон Ешенбах. В началото смятахме, че като баварец той вероятно се е отдалечил от темата и творбата му не е такъв сигурен източник на информация, както множеството други произведения със същия сюжет. Много скоро обаче се убедихме, че ако има някой, който да е наясно с Граала, то това е тъкмо Ешенбах.

Още в началото писателят заявява дръзко, че версията на Кретиен дьо Троа е погрешна, докато неговата е точна, понеже той е черпил информация от „посветени“ — от Киот Провански, който от своя страна я е получил от някой си Флегетанис. Струва си да цитираме дословно Волфрам фон Ешенбах:

Греши много онзи, който ме е питал досега за Граала и ми се е сърдил, задето не му казвам нищо. Киот ме помоли да не отварям дума за него, понеже Приключението му наредило да не го издава на никого, докато то, Приключението, не дадяло знак, и тогава, разбира се, трябвало да бъде разказано. Прочутият учител Киот намерил първото описание на Приключението в Толедо, сред купчина забравени езически ръкописи. Наложило се най-напред да усвои азбуката, ала без изкуството на черната магия…

Езичникът Флегетанис се прославил със своите знания. Самоукият учен бил потомък на Соломон, роден в семейство на израилтяни, докато покръстването не се превърнало в наш щит срещу огъня Пъклен. Тъкмо той преразказал приключенията с Граала. По бащина линия Флегетанис бил от езичниците, които се прекланят пред телеца… Та езичникът Флегетанис знаел как залязват звездите и сетне изгряват отново… Човешката участ зависи от пътя, който изминават звездите. Езичникът Флегетанис виждал с очите си в съзвездията неща, които се свенял да каже, скрити тайни. Според думите му имало нещо, наречено Граал, чието име той видял изписано ясно в съзвездията. На земята го оставили ангелите.

Оттам насетне който е покръстен, има задачата да го пази, и то с такава благочестива дисциплина, че все благородници са призвани да служат на Граала. Ето как е описал Флегетанис тези неща. Мъдрият учител Киот се заел да издири тази история в латинските книги и да види има ли народ, призван да пречисти Граала и да се грижи за него. Изчел хрониките на всички земи: на Британия, на Франция и Ирландия, и накрая открил историята в Анжу. Там той прочел истинската история на Мазадан, там бил написан точният разказ за цялото му семейство.[14]

От множеството въпроси, които поражда този цитат, е важно да наблегнем поне на четири. Първо, в историята за Граала се появява семейството на някакъв човек — Мазадан. Второ, владетелите на Анжу придобиват решаващо значение. Трето, от пасажа излиза, че в първоначалния си вид преданието е дошло в Западна Европа през Пиренеите, от мюсюлманска Испания, едно твърде правдоподобно твърдение, понеже знаем, че Толедо се е славел като средище на езотеризма, и юдейски, и мюсюлмански. Ала най-изненадващото в цитирания откъс е, че както обяснява Волфрам, преданието за Граала е с юдейски произход. Защо, след като Граалът е обгърнат с такава страховита за християните загадка, тайната му е предавана от посветени в нея юдеи? Как да си обясним, че писатели юдеи са имали достъп до определено християнски материали, за които никой в християнския свят дори не подозира?

Учените дълго време спорят разпалено дали Киот и Флегетанис са реално съществували хора или са измислени герои. Докато проучвахме историята на тамплиерите, открихме безспорни доказателства кой всъщност е Киот — това е Гиот Провански, трубадур, монах и изразител на възгледите на тамплиерите, който наистина е живял в Прованс и е писал любовни песни, нападки срещу римокатолическата църква, творби в прослава на своя орден и сатирични стихове. През 1184 г. посещава Майнц в днешна Германия по случай рицарския фестивал, организиран на Петдесетница, на който Фридрих Барбароса, император на Свещената римска империя, обявява синовете си за рицари. На церемонията естествено са поканени поети и трубадури от целия християнски свят. Като рицар на Свещената римска империя Волфрам сигурно също е присъствал и вероятно се е запознал с Гиот. По онова време учените не са чак толкова много. Те неминуемо са се търсели, събирали са се, опознавали са се един друг. Гиот сигурно е открил у Волфрам фон Ешенбах сродна душа и му е поверил, разбира се, в символична форма, някои неща, които е знаел. И след като Гиот разрешава Киот да бъде смятан за реално съществуващ човек, не е изключено да е имало и човек на име Флегетанис. В противен случай Волфрам и Гиот явно са преследвали определена цел с измислянето на подобен герой, и то с такова потекло и родословие.

Освен че разказва на Волфрам за Граала, Гиот може би му предава и изострения си интерес към тамплиерите. При всички положения е доказано, че писателят е проявявал такъв интерес. Подобно на Гиот дори отива на поклонение в Светите места, където има възможност да наблюдава с очите си тамплиерите по време на бойни действия. В „Парсифал“ той подчертава, че тъкмо те са пазители на Граала и на семейството на Граала. Твърде вероятно е, разбира се, отново да се натъкваме на объркана хронология, на развихрено творческо въображение и куртоазен анахронизъм, каквито наблюдаваме в някои от другите рицарски романи за Граала. Волфрам фон Ешенбах обаче е много по-внимателен в тези неща в сравнение с останалите писатели от онова време. Освен това в „Перлесфаус“ се говори съвсем открито за тамплиерите. Възможно ли е авторът на „Перлесфаус“ и Ешенбах да са допуснали едни и същи грешки? Възможно е естествено. Има обаче и втора вероятност: зад упоритото свързване на тамплиерите с Граала да се крие и друго. Щом тамплиерите пазят Граала, значи той е съществувал не само по времето на Артур, но и през кръстоносните походи, когато са писани рицарските романи. Като включват в произведенията си и тамплиерите, Ешенбах и авторът на „Перлесфаус“ може би намекват, че Граалът е свързан не само с миналото, но продължава да има значение и за тях.

С други думи, обстоятелствата, при които Волфрам фон Ешенбах пише романа си в стихове, са не по-малко важни от самата творба. Всъщност ролята на тамплиерите, както и самоличността на Киот и Флегетанис, са от решаващо значение и може би тъкмо в тях е ключът към цялата загадка около Граала. За жалост самият текст на „Парсифал“ не съдържа отговорите на тези въпроси, затова пък поставя много други.

Първо, Волфрам фон Ешенбах не само твърди, че за разлика от версията за Граала, предложена от Кретиен дьо Троа, неговата е точна и достоверна. Той настоява и че разказът на Дьо Троа е чиста измислица, докато неговият е образец за „документ за посветени“. С други думи, подчертава недвусмислено, че загадката на Граала съдържа нещо повече от онова, което се вижда на пръв поглед. В романа си в стихове той непрекъснато намеква, че това не е просто предмет, обгърнат със случайни мистификации и небивалици, че чрез него е скрито нещо от огромно значение. Отново и отново Ешенбах приканва читателя да чете между редовете на текста, осеян с многозначителни намеци. Същевременно обаче неуморно повтаря колко важно е да се пази тайната: „Никой не е в състояние да извоюва Граала, освен ако не е известен горе на Небесата и не бъде призован по име при Граала.“[15] И „за Граала знаят само онези, които са призовани по име… да се присъединят към приобщените към него“[16].

Волфрам фон Ешенбах е и точен, и мъгляв, докато говори за Граала. Когато той се появява за пръв път по време на престоя на Парсифал в замъка на Краля на рибарите, писателят не уточнява за какво точно става дума. Описанието обаче донякъде е сходно с неясното описание, дадено от Кретиен дьо Троа:

Тя (Кралицата от семейството на Граала) бе облечена с дреха от арабска свила. Върху тъмнозелен поднос носеше Съвършенството на Рая ведно с короната и корена. Тъкмо това бе така нареченият Граал, превъзхождащ по съвършенство всичко на тоя свят. Името й беше Репанс дьо Шоа и Граалът й бе позволил да го носи. Такава е неговата природа: който го съхранява, трябва да се е опазил чист и да е чужд на лъжата.[17]

Наред с другото тук Граалът наподобява и нещо като вълшебен рог на изобилието.

По заповед сто кавалери отчупиха с бели кърпи от хляба пред Граала и с почит се дръпнаха едновременно назад, подир което се разделиха и разнесоха хляба по всички маси. Казаха ми, аз пък казвам на вас — понеже се заклехте вие, а не аз, та ако ви измамя, лъжци сме всички ние, — че протегнеше ли някой ръка, намираше пред Граала каквото му се приядеше: топла храна и студена храна, стари ястия и нови ястия, месо дивечово и от домашни животни. „Къде се е чуло и видяло такова нещо!“, ще рекат мнозина измежду вас. И няма да са прави в гнева си, понеже Граалът бе плодът благословен, предоставяше всичката благодат на света и неговите наслади нямат равни освен с насладите на царството Небесно, каквото са ни го описвали.[18]

Всичко това звучи донякъде делнично, дори прозаично и Граалът тук е представен като нещо твърде обичайно. Ала по-нататък, когато за него говори чичото на Парсифал — отшелникът, Граалът определено придобива по-голяма мощ. След пространен увод, наситен с откровено гностични идеи, отшелникът описва Граала по следния начин:

Знам добре, че мнозина храбри рицари живеят при Граала в Мюнзалваше. Тръгнат ли нанякъде с конете си, което правят често, значи са поели да търсят приключения. Те, тези тамплиери, го вършат заради греховете си, независимо дали ще претърпят поражение или ще удържат победа. Доста са доблестните мъже, които живеят там, и аз ще ти кажа как се изхранват: от един камък от най-чиста порода. Ако не знаеш за него, ей сега ще чуеш името му. Казва се lapsit exillis. От силата на този камък фениксът се превръща в пепел, ала сетне от пепелта отново възкръсва. Така фениксът се топи, перата му променят цвета си, после обаче са все така ярки и красиви, както преди. И да си на смъртен одър, видиш ли този камък, няма да умреш следващата седмица. Зърнеш ли го, няма да се промени външността ти. И мъж да си, и девойка, все ще изглеждаш, както в деня, когато си съгледал камъка, както в разцвета на силите си, ако ще, и след двеста години ще си същият, само косата ти може да побелее. Такава е силата на камъка, подмладява всекиго от плът и кръв. Камъкът се нарича още и Граал.[19]

Тоест според Волфрам фон Ешенбах Граалът е камък. Но подобно определение само разпалва въображението, вместо да задоволява любопитството. Учените предлагат различни обяснения какво точно значи „lapsit exillis“ и всички те са малко или повече правдоподобни. Фразата може да е видоизменен вариант на „lapis ех caelis“, което на латински ще рече „камък от небето“, или на „lapsit ех caelis“ — „паднал от небето“, или може би на „lapis lapsus ех caelus“ — „камък, паднал от небето“, или, накрая, на „lapis elixir“, прочутия философски камък на алхимиците[20]. Цитираният пасаж, както всъщност и целият роман в стихове на Волфрам фон Ешенбах изобилстват с алхимични символи. Фениксът например е традиционен алхимичен символ на възкресението и прераждането, а в средновековната иконография олицетворява умиращия и възкръсващ Исус.

Ако фениксът наистина е своеобразно въплъщение на Исус, значи Ешенбах свързва Спасителя с камък. Подобна асоциация не е нова, разбира се. Да вземем например Петър (което значи „камък“), „скалата“ или „камъка“, върху който Исус гради своята църква. Както вече се убедихме, в Новия завет Исус недвусмислено се отъждествява с „Камъка, Който отхвърлиха зидарите“ — с крайъгълния камък на Храма върху Сион. Тъй като е „основана“ върху този камък, кралската династия, чието начало слага Годфрид Булонски, е равнопоставена на другите монархични династии в Европа.

В пасажа непосредствено след частта, която вече цитирахме, Ешенбах свързва Граала по-конкретно с разпъването на Исус, а чрез символа на гълъба — и с Мария Магдалина.

Същия ден при него (Граала) пристига вест, съдържаща най-голямата му сила. Днес е Разпети петък и те чакат от Небето да се спусне гълъб. Той носи малка бяла нафора и я полага върху камъка. Сетне, ослепително бял, гълъбът пак полита към Небесата. На всеки Разпети петък носи върху камъка това, което току-що ви казах, и от него камъкът черпи всички напитки и гозби, каквито има по тая земя, благоуханни, както в Рая. Всички неща, каквито сте виждали под слънцето. Освен това камъкът дава всичкия дивеч, дето хвърчи, тича и плува. Ето как със силата си Граалът дава препитание на братството на рицарите.[21]

Освен всичките си чудодейни способности Граалът от романа на Ешенбах сякаш има и чувства: той е в състояние да призове, и то активно, някои хора да му служат:

А сега чуй как призованите от Граала узнават за това. Върху камъка, по краищата му се появяват букви, с които са написани името и потеклото на всекиго, бил той момиче или момче, призован да поеме на това благословено пътуване. Не е нужно да триеш надписа, веднъж прочел ли си името, то изчезва направо пред очите ти. Всички, достигнали сега зрялост, са ходили там като деца. Благословени да са майките, родили децата, които са орисани да служат там. И сиромах, и богат се радва, ако детето му е призовано да се присъедини към братството. В него идват хора от различни земи. По-предпазени са от другите да не съгрешават и да не се посрамват и са възнаградени от щедро по-щедро горе на небесата. Угасне ли за тях животът тук, там те получават съвършенство.[22]

Тамплиерите може и да пазят Граала, той обаче всъщност е поверен на едно семейство, което трябва да бди над него. Това семейство е твърде многобройно, в някои случаи членовете му дори не се познават, и е пръснато по целия свят. Ала други живеят в замъка на Граала Мюнзалваше — съвсем очевидно свързван с легендарния катарски замък Монсалват, отъждествяван поне от един учен с Монсегюр[23]. Мюнзалваше е обитаван от неколцина доста загадъчни души. Например от жената, която пази Граала и го носи — Репанс дьо Шоа[24]. Там живее и Анфортас, Краля на рибарите и владетел на замъка на Граала, който е ранен в гениталиите и не може да има деца, нито пък да умре. Както и в романа на Кретиен дьо Троа, и при Ешенбах Анфортас е чичо на Парсифал. И когато в края на произведението магията е развалена и Анфортас може най-сетне да склопи очи, Парсифал наследява замъка на Граала.

Граалът или неговото семейство призовават от външния свят хора, които да му служат, но те първо трябва да бъдат посветени в една тайна. Случва се обаче Граалът да праща по широкия свят и свои обучени хора, които да изпълняват нарежданията му, понякога да заемат и определен престол. Защото, както личи, Граалът притежава силата да качва на престола крале.

Девойките са пращани да се грижат за Граала… Така е отсъдил Господ и тези девойки изпълняваха дълга си пред Граала. Граалът си избира само благородни люде. Спира се на рицари, предани и добри, които да бдят над него. Изгреят ли високите звезди, тези люде — били те млади или стари, са спохождани от дълбока покруса. Божият гняв е тегнал прекалено дълго над тях. Кога най-сетне ще вкусят от радостта?… Ще ти кажа още нещо, пък ти ако искаш, вярвай. Тяхната орис е по-особена: те въздават, но и получават. Посрещат там невръстни деца, красиви и от благородно потекло. А случи ли се някое царство да загуби владетеля си, ако хората там почитат Божията десница и си търсят нов повелител, братството на Граала им праща. Те трябва да се отнасят към него почтително, понеже той има Божията благословия.[25]

От горния цитат излиза, че някога в миналото семейството на Граала си навлякло Божия гняв. Изразът „Божият гняв е тегнал над тях“ извиква в съзнанието множество средновековни летописци, които го свързват с евреите, а също заглавието на една тайнствена книга, приписвана на Никола Фламел: „Свещена книга на Авраам евреина — принц, свещеник, левит, астролог и философ от еврейското племе, пръснато заради Божия гняв из цяла Галия“. А Флегетанис, който според Волфрам фон Ешенбах е описал за пръв път историята на Граала, е потомък на Соломон. Възможно ли е семейството на Граала да е от юдейско потекло?

Каквото и проклятие да е тегнело в миналото над семейството на Граала, по времето на Парсифал то безспорно се радва на Божията милост — и на огромна власт. Въпреки това обаче пази като зеницата на окото си тайната за своя произход.

Мъжете (от семейството на Граала) Господ праща тайно, жените тръгват открито… Така девойките тръгват открито от Граала, а мъжете — потайно, та могат да имат деца, които някой ден ще се върнат да служат на Граала и служейки му, да заздравят неговото братство. Господ ще ги научи как да го сторят.[26]

Тоест, когато се омъжват за мъже от външния свят, жените от семейството на Граала могат да разкриват потеклото и самоличността си. Мъжете обаче не бива да издават в никакъв случай тайната и трябва да внимават дори да не бъдат разпитвани за потеклото си. Този въпрос явно е от съществено значение, защото в самия край на романа си Волфрам фон Ешенбах отново набляга на него.

Оказа се, че сега върху Граала е написано: тамплиерът, призван от Господ да стане господар на чужди хора, трябва да им забрани да питат как се казва и откъде е и чак тогава да им помага в тяхното право. Почнат ли да му задават този въпрос, занапред ще са лишени от помощта му.[27]

Тъкмо оттук идва и дилемата на Лоенгрин, сина на Парсифал, който, попитан откъде е, трябва да изостави жена си и децата си и да се оттегли в усамотение там, откъдето е дошъл. Но защо е наложена такава безпрекословна потайност? Какви, така да се каже, „кирливи ризи“ крие семейството на Граала? Ако то е от еврейско потекло, това обяснява нещата поне за времето, в което живее Волфрам фон Ешенбах, и в известна степен е подкрепяно от историята на Лоенгрин. Съществуват различни нейни разновидности и не във всички Лоенгрин се казва така. Някъде е наричан Хелиос, тоест слънце, другаде Ели или Елия[28], определено еврейско име.

В рицарския роман на Робер дьо Борон и в „Перлесфаус“ Парсифал е с еврейско потекло — „свещеното потекло“ на Йосиф Ариматейски. В романа на Волфрам фон Ешенбах това — поне що се отнася до Парсифал, — явно не е съществено. Вярно, Парсифал е племенник на ранения Крал на рибарите, тоест има кръвна връзка със семейството на Граала. И макар да не се оженва за момиче от семейството — той всъщност вече е задомен, — пак наследява замъка на Граала и става новият му владетел. За Ешенбах обаче е важно не толкова потеклото на героя, колкото начините, по които той доказва, че е достоен за него. С други думи, героят трябва да се съобразява с някои критерии, наложени от кръвта, течаща във вените му. И това само идва да ни напомни какво значение отдава Ешенбах на тази кръв.

Безспорна е важността, която има за писателя определено потекло. Ако има тема, открояваща се не само в „Парсифал“, но и в цялото му творчество, това е не толкова самият Граал, колкото неговото семейство, което се е превърнало за Ешенбах едва ли не в натрапчива идея. Той отделя много повече внимание на него и на родословието му, отколкото на тайнствения предмет, който семейството пази.

Ако човек чете внимателно „Парсифал“, лесно ще състави това родословие. Парсифал е племенник на Анфортас, осакатения Крал на рибарите и владетел на замъка на Граала. От своя страна, Анфортас е син на Фримутел, а той пък е син на Титурел. Оттук нататък роднинските връзки стават по-заплетени. Накрая обаче виждаме, че родоначалник на семейството е Лазилиез, име, което вероятно идва от Лазар от Новия завет, брат на Мария и Марта. Лазилиез пък е дете на Мазадан и Терделашоа, което явно е германският вариант на френското „Terre de la Choix“[29]. Произходът на името „Мазадан“ е по-неясен. То може да идва от зороастрийското Ахура Мазда, главно божество в иранската митология, символ на мъдростта. В същото време най-малкото фонетично напомня за Масада, главен бастион по време на въстанието, което през 68 г. пр.н.е. евреите вдигат срещу римските нашественици.

Както се убеждаваме, имената, които Волфрам фон Ешенбах дава на членовете на семейството на Граала, често ни подтикват към размисъл и разпалват въображението. Същевременно обаче не разкриват нищо ново за историята. Ако искахме да намерим реално съществувал прототип за семейството на Граала, трябваше да търсим другаде. Почти нямаше за какво да се заловим. Знаехме, че една от издънките на семейството на Граала може би е Годфрид Булонски, това обаче не хвърля някаква светлина върху неговите митични предци, ако не броим, разбира се, факта, че и те (подобно на истинските прадеди на Годфрид) са пазели в строга тайна потеклото си. Но според Волфрам фон Ешенбах Киот е открил разказа за Граала в летописите на двора на кралство Анжу, а Парсифал също е описван като човек от владенията на Анжу. Това е твърде интересно, тъй като владетелите на Анжу са тясно свързани и с тамплиерите, и със Светите места. Графът на Анжу Фюлк става един вид „почетен“ тамплиер. Нещо повече, през 1131 г. се оженва за племенницата на Годфрид Булонски, легендарната Мелузина, и става крал на Йерусалим. Така според „Документите на Братството“ владетелите на Анжу — Плантагенетите, се сродяват с Меровингите. А и самото им име може би е отглас на „Плант-Ар“, или „Плантар“.

Подобни асоциации, разбира се, са малко пресилени, за тях липсват доказателства. В тяхна полза обаче говори и мястото, където се развива действието в романа на Волфрам фон Ешенбах — Франция. За разлика от авторите, писали по-късно романи за Граала, Волфрам дори твърди, че дворецът на Артур — Камелот, е разположен във Франция, по-точно в Нант, който днес се намира в Бретан и по време на разцвета на династията на Меровингите се пада на западната граница на владенията им[30].

В романа на Кретиен дьо Троа за Свещения Граал Парсифал заявява, че е родом от „Скодона“, „Синадон“ или нещо от този род, име, което се появява изписано по най-различни начини, а родното му място е описано като планинско. Ешенбах твърди, че Парсифал е от Вале. Според повечето учени става дума за Валия, или днешен Уелс, а Синадон в различните му форми на изписване е Сноудън, или Сноудония. Ако това обаче е така, възникват някои неразрешими проблеми и както отбелязва един съвременен историк, „географските карти престават да ни вършат работа“. Защото героите непрекъснато пътуват до Вале, до двореца на Артур в Нант и до други места във Франция, без изобщо да прекосяват море! Минават само по суша, все през територии, където се говори френски. Дали Волфрам фон Ешенбах не е бил скаран с географията? Или просто е проявил немарливост? Или Вале все пак не е Валия. Двама учени изказват предположението, че не е изключено да става въпрос за Валоа, област във Франция на североизток от Париж, там обаче няма планини, нито ландшафтът отговаря на описанията в произведението на Ешенбах. Ала съществува още едно място, което би могло да е Валия — то е разположено сред планини, отговаря точно на другите топографски описания на Ешенбах и жителите му говорят френски. Това място е кантон Вале, или на немски Валис на Женевското езеро, източно от Женева. Накъсо, по всичко личи, че родното място на Парсифал е не Валия или Валоа, а Вале и че Синадон не е Сноудън или Сноудония, а Сидоненсис, столицата на кантон Вале. Днешното име на града е Сион.

И така според Ешенбах дворецът на Артур е в Бретан. Парсифал явно е роден в Швейцария. А семейството на Граала? Неговият замък? Ешенбах дава отговор в най-амбициозната си недовършена творба, която пише малко преди да умре — „Младият Титурел“. В този твърде многозначителен роман той се обръща към живота на бащата на Анфортас — Титурел, построил замъка на Граала, и описва изключително подробно не само родословието на семейството, но и размерите и плана на двореца, материалите, от които е съграден, и неговите части; така например кръглият параклис е същият, както в храмовете на тамплиерите. А самият замък е разположен в Пиренеите.

Освен „Младият Титурел“ преди смъртта си Волфрам фон Ешенбах оставя още една недовършена творба — поемата „Вилехалм“, чийто герой е Вилхелм Гелонски, представителят на династията на Меровингите, който през IX в. е владетел на княжество в Пиренеите. Според някои изследователи Вилхелм е свързан със семейството на Граала[31]. Тоест единствен той от героите на Волфрам фон Ешенбах може да бъде отъждествен с реално съществувала историческа личност. Но дори и там, където описва персонажи с неустановена самоличност, Волфрам е учудващо точен и педантичен в подробностите. Колкото повече изучаваш творбите му, толкова повече ти се струва, че става дума за реални хора, за семейство, което не е измислено, не е плод на въображението, а е съществувало и член на което вероятно е бил и Вилхелм Гелонски. Това предположение става още по-правдоподобно след признанието на Волфрам, че крие нещо, че „Парсифал“ и другите му произведения не са просто литературни творби, а документи за посветени, хранилища на някакви тайни.

Граалът и кабалистиката

Както се намеква в „Перлесфаус“, Граалът поне отчасти е и някакво преживяване. В подробните си обяснения за целебните свойства на Граала и способността му да дарява дълголетие Волфрам фон Ешенбах също има предвид някакво състояние на духа, начин на живот — и в буквалния, и в преносния смисъл на думата. Няма съмнение, че на определено равнище Граалът олицетворява своеобразно „посвещаване“ в някакво тайнство, което на съвременен език бихме могли да опишем като „трансформация“ или „алтернативно състояние на съзнанието“. Със същия успех можем да го назовем „гностично, мистично изживяване“, „откровение“ или „единение с Бог“. Ако сме още по-конкретни, е възможно да вместим Граала като изживяване и в определен контекст: контекста на кабалата и кабалистиката. Учението на кабалата „витае във въздуха“ по времето, когато са писани рицарските романи за Граала. Например в Толедо, където Киот научава историята за Граала, има прочута кабалистична школа. Подобни школи съществуват и в Жерона, Монпелие и другаде в Южна Франция. Едва ли е съвпадение, че такава школа работи и в Троа. Основана е през 1070 г., епохата на Годфрид Булонски, и е ръководена от Раши, вероятно най-прочутия кабалист на Средновековието.

Тук, разбира се, е невъзможно да отдадем дължимото на кабалата. Нужно е обаче да наблегнем на някои моменти, за да направим връзката между нея и рицарските романи за Свещения Граал. Съвсем накратко кабалата може да бъде определена като езотеричен юдаизъм, като прилаган единствено сред юдеите психологически метод за коренна промяна в начина на мислене. В това отношение кабалата може да бъде разглеждана като юдейски еквивалент на подобни системи или подходи в индуизма, будизма и даоизма, както и в някои разновидности на йога или дзен-будизма.

Подобно на източните си съответствия усвояването на кабалата съдържа и някои ритуали — организирани в строга последователност упражнения за „посвещаване“, увенчаващи се с още по-резки промени в светогледа и начина на живот. И макар значението и същността на подобни промени да са въпрос на тълкуване, като психологическо явление те са повече от безспорни. Сред най-важните етапи в кабалистичното посвещаване е така нареченият тиферет, при който човек напуска света на формите, за да навлезе в безформието, или на съвременен език, да преодолее своето „Аз“. Образно казано, този етап се състои от нещо като жертвена „смърт“ — от „смъртта“ на „Аз“-а, на усещането ни за самоличност и изолацията, произтичаща от него, — и разбира се, от прераждане, от възкръсване в друго измерение, където царят единство и равновесие. Разтълкуван с оглед на християнството, кабалистичният тиферет е свързван с Исус.

За средновековните кабалисти посвещаването в тиферет е асоциирано с определени символи: с образа на отшелника или наставника, на мъдрия старец, на величествен цар, на дете, на принесен в жертва бог[32]. С времето към тях са добавени и други символи: пресечената пирамида, кубът, розата и кръстът. Връзката между тези символи и рицарските романи за Граала е съвсем очевидна. Във всеки роман, посветен на свещения предмет, откриваме стар мъдър отшелник — често чичото на Парсифал, който играе ролята на духовен наставник. В романа на Волфрам фон Ешенбах Граалът е „камък“ и може би съответства на куба. А в различните проявления, които има в „Перлесфаус“, свещеният предмет се покрива почти напълно със символите на тиферет. Тъкмо „Перлесфаус“ ни кара да свързваме неразривно тиферет от кабалата с Граала[33].

Играта на думи

Така установихме какво представлява Граалът като изживяване и го свързахме с кабалистиката. Това означава, че в християнската природа на свещения предмет наглед съвсем неуместно се появява още един юдейски елемент. Но каквото и духовно изживяване да предполага Граалът, въпросът има и други страни — страни, които не можехме да пренебрегнем и които бяха от решаващо значение за проучването ни. Те са свързани с историята и генеалогията.

Рицарските романи за Граала отново и отново ни изправяха пред един определено делничен, лишен от всякакъв мистицизъм модел. Отново и отново се натъквахме на неопитен рицар, който след множество перипетии доказва, че е „достоен“ и е посветен в някаква страховита тайна. Отново и отново тази тайна е пазена най-строго от някакъв орден, явно рицарски, и е свързвана с конкретно семейство. Отново и отново главният герой се сродява с това семейство чрез брак или просто произхожда от него — или и двете, и се сдобива с Граала и всичко, свързано с него. Поне на това равнище ни се струваше, че става въпрос за някакъв конкретен факт от историята. Човек може да се сдобие със замък и да стане господар на неколцина души, може да наследи владение и дори богатства. Не може обаче да наследи или да се сдобие с конкретно изживяване.

Питахме се дали ако прочетем много внимателно рицарските романи за Граала, няма да се окаже, че в крайна сметка те са посветени именно на определен род, на неговата история, наследство и владения. Питахме се още дали въпросният род, семейство не се застъпва и преплита в някои решителни моменти с родовете, присъстващи толкова осезаемо в изследването ни: например с владетелите на Анжу, със семейството на Вилхелм Гелонски и Годфрид Булонски? Дали загадката, обгърнала Рен Льошато и Братството на монасите от Сион, не е свързана по един или друг начин с тайнствения предмет, наричан Свещения Граал? Дали всъщност не вървим по стъпките на Парсифал и също не търсим — вече в наши дни — Граала?

По всичко личеше, че е твърде възможно. Всъщност имаше още едно доказателство, което сериозно накланяше везните в полза на подобно заключение. В много от ранните ръкописи Граалът е наричан Санграал. Дори в романа на Малори, който датира от по-късен период, той е изписан като Сангреал — явно една от тези форми е оригиналната и след време е разделена — и то неправилно, на две части. Иначе казано, може би е трябвало да бъде разчленена не на „Сан Граал“, тоест Свещеният Граал, а на „Санг Раал“ или „Санг Реал“, сиреч, ако използваме съвременния френски правопис — „Sang royal“ — царска кръв.

Сама по себе си, подобна игра на думи е интересна, ала не ни навежда на никакви изводи. В светлината обаче на вниманието, което се отделя на потеклото и родословието, почти не остава място за съмнения. А традиционната връзка на Граала с чашата, в която е събрана Христовата кръв, само засилва подобно предположение. Свещеният предмет очевидно има нещо общо с някакво семейство, с кръвна връзка между роднини.

Това твърдение повдига естествено някои въпроси. Чие семейство? Кръвната връзка между кои роднини?

Изчезналите крале и Граалът

Рицарските романи за Граала не са единствените творби от този род, които в края на XII и началото на XIII в. се радват на популярност. Появяват се и много други произведения: например „Тристан и Изолда“ и „Ерик и Енида“, чийто автор в някои случаи е Кретиен дьо Троа, а в други — съвременници и сънародници на Волфрам фон Ешенбах като Хартман фон Ауе и Готфрид фон Щрасбург. В тях изобщо не се споменава за Граала, но действието се развива в същия митично-исторически период, както и в романите за Граала, защото и те в една или друга степен са свързани с Артур. Доколкото може да се съди от историческите сведения, Артур е живял в края на V и началото на VI в., горе-долу по времето, когато Меровингите завладяват Галия, и всъщност е почти съвременник на Хлодвиг. Знаем, че думата Урсус — мечка, често е служела за прозвище на представителите на Меровингите и не е изключено името Артур, което също значи „мечка“, да е нещо като опит достолепието на франкската династия да се припише и на владетеля на Британия.

Епохата на Меровингите явно е значела твърде много за писателите от времето на кръстоносните походи, защото те я използват като основа за своите романи, които нямат нищо общо с Артур или Граала. Такъв е случаят с прочутата германска епопея „Песен за нибелунгите“, по чийто сюжет Вагнер пише в края на XIX в. своята тетралогия „Пръстенът на нибелунгите“. И оперите на Вагнер, и творбите, от които той взима сюжета, са смятани за плод на авторовото въображение. Нибелунгите обаче наистина са съществували — това е германско племе, живяло в края на владичеството на Меровингите. Нещо повече, доста от имената в „Песен за нибелунгите“ — Зигмунд, Зигфрид, Зиглинда, Брунхилда и Кримхилда, са срещани по земите на Меровингите. Много епизоди в епоса преповтарят конкретни събития от времето на династията.

Макар да няма нищо общо с Артур или Граала, „Песен за нибелунгите“ е още едно доказателство, че епохата на Меровингите е оказвала мощно влияние върху поетите от XII и XIII в. — човек остава с чувството, че за разлика от своите потомци те са знаели нещо изключително важно за тази епоха. При всички положения съвременните учени са единодушни, че и рицарските романи за Граала, и „Песен за нибелунгите“ са посветени на времето, през което са управлявали Меровингите. Подобен извод, разбира се, изглежда очевиден, като знаем колко популярен е крал Артур. Той обаче се основава на някои конкретни събития, описани в самите рицарски романи за Граала. В „Търсенето на Свещения Граал“ например, творба, създадена някъде между 1215 и 1230 г., се казва недвусмислено, че събитията в нея се разиграват 454 години след възкръсването на Исус[34]. Ако приемем, че Исус е бил разпънат през 33 г., излиза, че случките от преданието за Граала са станали през 487 г., точно когато Меровингите изживяват своя пръв разцвет и някакви си 9 години преди покръстването на Хлодвиг.

Ето защо няма нищо революционно или скандално в това да свържем романите за Граала с времето на Меровингите. Въпреки това ни се струваше, че пак пропускаме нещо. Всъщност въпросът беше в ударението, поставяно — заради Артур — главно върху Британия. Ето защо в началото не ни хрумна да свържем Граала с династията на Меровингите. И все пак Волфрам фон Ешенбах подчертава, че дворецът на Артур е в Нант и че действието на романа му се развива във Франция. Същото се твърди и в другите произведения за Граала, например в „Търсенето на Свещения Граал“. А според едно средновековно предание Граалът е пренесен не от Йосиф Ариматейски, а от Мария Магдалина, и не в Британия, а във Франция.

Започнахме да се питаме дали специалистите по рицарските романи за Граала не се заблуждават, като насочват вниманието си към Британия[35], и дали в тези средновековни творби всъщност не се описват събития, разиграли се в континентална Европа и по-точно във Франция. У нас вече се зараждаше съмнението, че под самия Граал, или „царската кръв“, се подразбира кралската кръв на династията на Меровингите, кръв, смятана за свещена и притежаваща чудодейни, вълшебни свойства.

Може би рицарските романи за Граала — поне отчасти, представляваха символичен, алегоричен разказ за събития от епохата на Меровингите, на които вече се бяхме натъквали в своето проучване. Например за сватба в някое високопоставено семейство, която след време е породила легендите за двамата бащи на Меровей. Или за това, как в планините и пещерите на Разес Меровингите — изчезналите крале — са продължили тайно своя род, с което са дали основание да се говори за семейството на Граала. Или за бягството им в Англия от края на IX и началото на X в. и за тайния, ала свещен династичен брак, увенчал се — както в семейството на Граала — с чуден плод върху Меровингската лоза: Годфрид Булонски и владетелите на Лотарингия. Не е изключено Артур, или „мечката“, само случайно да е свързван с владетеля на келтите и на гало-римляните. Може би Артур от рицарските романи за Граала наистина е Урсус. Дали техните автори просто не са заимствали легендарния герой от хрониките на Джефри Монмътски колкото да прикрият с него други, апокрифни предания? Ако това наистина е така, ще си обясним и защо тамплиерите — орденът, основан от Братството на монасите от Сион, са обявени и за пазители на Граала и на семейството на Граала. Ако семейството на Граала и родът на Меровингите са едно и също, значи тамплиерите наистина са съхранявали Граала по времето, когато са създадени рицарските романи за свещения предмет.

Тази хипотеза бе интересна, но повдигаше един изключително важен въпрос. Макар и действието в рицарските романи да се развива в епохата на Меровингите, техните автори съвсем недвусмислено свързват Граала с началото на християнството: с Исус, Йосиф Ариматейски, Мария Магдалина. Някои стигат дори още по-далеч. Робер дьо Борон например казва, че Галахад е син на Йосиф Ариматейски, макар и да не споменава коя е майката на рицаря. А в „Търсенето на Свещения Граал“ Галахад, подобно на Исус, е описан като потомък на Давидовия род, тоест отъждествяван е с Исус. Всъщност според съвременните учени самото име „Галахад“ е производно от „Гилеад“, което се смята за мистично обозначение и на Исус[36].

Щом, както установихме, Граалът е отъждествяван с династията на Меровингите, каква е връзката му пък с Исус? Защо нещо, отъждествявано със Спасителя, е свързвано и с епохата на Меровингите? Как да си обясним това несъответствие в хронологията — обвързването на нещо, присъщо на Исус, със събития, станали най-малко четири столетия по-късно? Защо Граалът е отъждествяван, от една страна, с династията на Меровингите, и от друга, с предмет, пренесен от Йосиф Ариматейски в Англия или от Мария Магдалина във Франция?

Дори и да се касаеше просто за символи, тези въпроси не биваше да остават без отговор. Граалът например явно е свързан по един или друг начин с кръвта. Даже без да накъсваме думата „Санграал“ на „Санг Раал“, тоест „свещена кръв“, според преданието именно в Граала е събрана кръвта на Исус. Каква връзка има това с Меровингите? И защо Граалът е отъждествен с тях в точно определен момент — по време на кръстоносните походи, когато именно представител на тази династия е крал на Йерусалим и е пазен от Ордена на тамплиерите и Братството на монасите от Сион?

В рицарските романи за Граала се набляга върху значението на Христовата кръв. В тях непрекъснато се говори и за някакъв род. При положение че семейството на Граала достига своя връх в лицето на Годфрид Булонски, романите явно са посветени на семейството на Меровингите.

Можеше ли да има нещо общо между тези два на пръв поглед несвързани елемента: между Христовата кръв и кралската кръв на Меровингите? Дали семейството, свързано с Граала, който е пренесен в Западна Европа малко след разпъването на Исус, не се е сродило с династията на Меровингите?

Необходимостта от синтез

Тук спряхме за малко, за да видим с какви факти разполагаме. Те ни водеха в невероятна посока, която обаче беше безспорна. Но защо, питахме се, учените не са обобщили досега тези факти? Разполагали са с тях, и то от векове. Защо никой не ги е анализирал и не е извлякъл очевидните, макар и твърде хипотетични заключения? Да предположим, че преди няколко столетия подобни изводи са щели да бъдат табу и ако са били публикувани, хората зад тях са щели да си изпатят жестоко. Но поне през последните двеста години не е имало такава опасност. Защо тогава плочките от тази разпиляна мозайка не са били събрани досега в цялостна картина?

Съзнавахме, че отговорите на тези въпроси се намират в нашето съвремие, в характерния за него начин на мислене. От XVIII в. насам, по-точно от Просвещението, цялата западноевропейска култура и съзнание са насочени по-скоро към анализа, отколкото към синтеза. Ето защо днес сме свидетели на все по-тясна специализация, включително и в науката, която, както личи и в университетите, бива „цепена“ на множество дисциплини. Ето защо различните области, обхванати от нашето проучване, по традиция спадат към различни, строго обособени предмети на познанието. Материалът в съответната дисциплина е бил проучван и старателно изследван от специалистите, или „капацитетите“ в дадена научна област. Ала малцина от тези „капацитети“ са си направили труда да направят връзката между своята и други, може би близки и застъпващи се области на познанието. Всъщност те са склонни да гледат на останалите дисциплини с подозрение, като на нещо, в най-лошия случай изсмукано от пръстите, в най-добрия — ненужно. А еклектичните, „интердисциплинарни“ изследвания са отхвърляни, защото наред с другото били твърде умозрителни.

Има множество трудове, посветени на рицарските романи за Граала, на техния произход и развитие, на културното им въздействие и литературни качества. Има и множество трудове — кои стойностни, кои доста съмнителни, за тамплиерите и кръстоносните походи. Но на пръсти се броят литературоведите, специалисти и по рицарските романи за Граала, още по-малко са онези измежду тях, които проявяват някакъв интерес към заплетената, мрачна и не особено романтична история на тамплиерите и рицарските походи. По същия начин историците, специализирали се в тамплиерите и кръстоносните походи, като всички историци се занимават единствено с „фактологията“ — писмените паметници и документите. За тях романите за Граала са художествена измислица, най-обикновено „културно явление“, някакъв „страничен продукт“, породен от „въображението на времето“. Кажеш ли на такъв историк, че рицарските романи за Граала може би съдържат ключа към историческата истина, все едно изричаш светотатство, макар че преди около столетие Шлиман откри Троя просто защото бе чел внимателно Омир.

Вярно, има и изследователи окултисти, които главно благодарение на ентусиазма си възприемат дословно легендите и твърдят, че по някакъв митичен начин тамплиерите са били пазители на Граала, каквото и да представлява той. Няма обаче сериозен исторически труд, където поне се прави опит да се установи истинската връзка. Тамплиерите са смятани за исторически факт, Граалът — за плод на авторовото въображение и всички отхвърлят, че между тях може да има нещо общо. А щом рицарските романи за Граала са пренебрегвани от литературоведите и историците, специалисти по периода, нищо чудно, че са подминавани и от учените, занимаващи се с по-ранни епохи. И това е обяснимо — на един историк, изучаващ времето на Меровингите, и през ум не би му минало, че произведенията, посветени на Граала, биха могли да хвърлят светлина върху неговия предмет, в случай че той, разбира се, изобщо е чувал за романите за Граала. Но нима не е сериозен пропуск, че доколкото установихме, никой учен, посветил се на Меровингите, не споменава легендите за Артур, които най-малкото по време съвпадат с изследваната епоха?

Ако историците не са подготвени да направят връзката, още по-неподготвени са специалистите по библеистика. През последните няколко десетилетия се появиха какви ли не книги, в които се твърди, че Исус е бил пацифист, привърженик на есеите, мистик, будист, вещер, революционер, хомосексуалист, дори гъба. Ала въпреки обилието от материали, посветени на Исус, и историческите данни в Новия завет, поне ние не се натъкнахме на изследовател, който да е засегнал въпроса за Граала. Пък и защо да го прави? Защо един библеист да проявява интерес, да познава множеството фантастични романтични романи в стихове, писани в Западна Европа цяло хилядолетие по-късно? Наистина на пръв поглед изглежда невероятно, че рицарските романи за Граала биха могли да хвърлят някаква светлина върху загадките, обгърнали Новия завет.

Но действителността, историята и познанието не могат да бъдат разчленявани и редени от човешкия ум в различни произволни „чекмеджета“. И докато понякога е трудно да намериш писмени сведения, преданията очевидно могат да оцелеят хиляда години, сетне да се появят най-неочаквано в писмена форма и да хвърлят светлина върху миналото. Някои ирландски саги например ни дават огромна информация за прехода от матриархат към патриархат в древна Ирландия. Без Омировата творба, писана много след събитието, едва ли щяхме да знаем за Троянската война. А „Война и мир“, създаден близо половин столетие след похода на Наполеон в Русия, ни разкрива значително повече от доста учебници по история, дори от не един и два исторически документа, за положението в страната от онова време.

Подобно на детектив, всеки изследовател с чувство за отговорност е длъжен да проучва и най-дребните „улики“, колкото и неправдоподобни да му се струват те. Не бива да подминаваме с лека ръка материалите само защото имаме усещането, че те ще ни тласнат в погрешна или странна посока. Скандалът „Уотъргейт“ например припламна покрай няколко дребни, наглед несвързани и незначещи нищо факта. Всъщност в началото следователите сигурно са отсъдили, че някои от детинските „мръсни трикове“ нямат нищо общо със случилото се в хотела точно както рицарските романи за Граала ни се струват безкрайно отдалечени от събитията, описани в Новия завет. А скандалът „Уотъргейт“ засягаше една-единствена държава и съвсем къс период от няколко години. Докато нашето проучване обхваща цялата западна култура и период от две хилядолетия.

Решил ли си да изследваш някаква тема, нужно е да прилагаш интердисциплинарен подход, гъвкав и подвижен, така че с лекота да се прехвърляш от една област на познанието в друга и от един исторически период в друг. Трябва да си способен да правиш връзката между отделните данни, между личности, събития и явления, които сякаш нямат нищо общо помежду си, да прескачаш, ако се налага, от III в XII в., сетне обратно в VII в. и оттам в XVIII в., да черпиш информация от най-различни източници: от ранните религиозни текстове, от рицарските романи за Граала, от хрониките и архивите на Меровингите, от трактатите на франкмасоните. Накъсо, не бива да пренебрегваш синтеза, защото единствено чрез него ще доловиш дълбоката приемственост и взаимообвързаност между събитията, канавата в основата на всеки засягащ историята проблем. Подобен подход не е кой знае колко революционен или новаторски. Все едно да вземеш някоя от днешните църковни догми — например Непорочното зачатие или задължителния за свещениците католици целибат, и чрез него да разтълкуваш ранното християнство. Горе-долу по същия начин рицарските романи за Граала могат да бъдат приложени, за да хвърлят съществена светлина върху Новия завет, върху житейския път на Исус и неговата личност.

И накрая не е достатъчно да се ограничаваш само и единствено с голите факти. Трябва да проучиш и как тези факти са били тълкувани и интерпретирани през вековете, включително и в митовете и легендите. Вярно, в тях фактите понякога са изопачени досущ като ехото, отекнало в планинска клисура. Ала ако не можеш да откриеш гласа, ехото, макар и да го променя, все пак ти подсказва посоката, от която идва той. Накратко, фактите са като камъчета, хвърлени в езерото на историята. Те потъват бързо и неусетно, но надигат вълнички, по които, стига да не гледаш предубедено на нещата, ще познаеш къде точно е паднало камъчето. Насочван от вълните, можеш да се гмурнеш и да го намериш. Важното в случая е, че по вълните си в състояние да откриеш безвъзвратно потъналото.

Вече ни ставаше ясно, че всичко, с което се бяхме занимавали досега, е чисто и просто вълна, която, стига да вървим в правилна посока, ще ни изведе при един-единствен камък, хвърлен преди две хилядолетия в езерото на историята.

Нашата хипотеза

Дотук непрекъснато се бяхме натъквали на името на Мария Магдалина. Според някои средновековни легенди точно тя е донесла във Франция Свещения Граал — или „царската кръв“. Граалът е тясно свързан с Исус. И най-малкото в едно отношение има нещо общо с кръвта, или по-точно, с някакво родословие и потекло. Но в почти всички рицарски романи действието се развива по време на Меровингите. Те обаче са писани едва след като Годфрид Булонски, който според литературата е издънка на семейството на Граала и е потомък на Меровингите, става крал на Йерусалим.

В случай че ставаше дума не за Исус, а за някой друг, например за Александър Македонски или за Юлий Цезар, тези откъслечни данни щяха да са достатъчни, за да направим очевидното заключение. И ние го направихме, колкото и спорно и сензационно да е то — най-малкото като хипотеза, която предстоеше внимателно да проверим.

Дали Мария Магдалина — тази толкова загадъчна жена от евангелията, всъщност не е съпруга на Исус? Може би са имали деца. След разпъването на Исус Мария Магдалина се е прехвърлила тайно най-малко с едно дете в Галия, където вече е имало еврейски общини, и е намерила убежище в тях. Накъсо, може би съществува род, водещ началото си от Исус. И този род — тази свещена царска кръв — тайно се е разраствал в продължение на четири века, период, който за едно голямо родословие в края на краищата не е чак толкова дълъг. Може би се е сродявал не само с еврейски, но и с римски и вестготски семейства, а през V в. — и с кралете на франките, за да положи началото на династията на Меровингите.

Ако тази твърде дръзка хипотеза бе поне мъничко вярна, тя обясняваше доста неща в нашето проучване. Например преклонението пред Мария Магдалина, прераснало в истински култ по време на кръстоносните походи. Или факта, че Меровингите са смятани за свещена династия. Дава обяснение и на легендата, според която Меровей е дете на двама бащи, единият от които е митичен пришелец отвъд морето, морско същество, което подобно на Исус може би е отъждествявано с риба. Тази хипотеза обяснява и съюза, сключен между западната римска църква и Хлодвиг: с кого другиго да сключи съюз църквата, ако не с преките потомци на Исус, в чието име е основана? Тя дава тълкувание и на ударението, поставяно толкова упорито върху убийството на Дагоберт II — освен че е съучастница в цареубийство, църквата според собствените си догми е извършила и богоубийство. Нашата хипотеза обяснява и опита Дагоберт II да бъде заличен от историята, както и маниакалния стремеж на Каролингите да се узаконят като императори на Свещената римска империя с твърденията си, че са потомци на Меровингите.

Съществуването на род, чийто основател чрез Дагоберт е Исус, обяснява и кое е семейството на Граала в рицарските романи, а също потайността, с която е обгърнато то, преклонението пред него, осакатения Крал на рибарите, който не може да управлява, защо Парсифал наследява замъка на Граала. И накрая, нашето предположение хвърля светлина и върху тайнственото потекло на Годфрид Булонски — син или внук на Лоенгрин, внук или правнук на Парсифал, издънка на семейството на Граала. А ако Годфрид наистина е потомък на Исус, то победоносното превземане на Йерусалим през 1099 г. има много по-съществени последици от това, че Божи гроб е бил освободен от неверниците: с него Годфрид си е възвърнал полагащото му се наследство.

Вече се бяхме досетили, че препратките към лозарството, на които се натъквахме по време на проучването, символизират някакви връзки, сродяване между различни династии. В светлината на нашата хипотеза лозарството, както ни се струваше, олицетворява продължаването на рода на Исус, който често се отъждествява с лозата. Сякаш в потвърждение открихме една врата с дърворезба, където Исус е изобразен като грозд. Тази врата се намира в Сион, Швейцария.

Хипотетичният ни сценарий бе и издържан от гледна точка на логиката, и твърде любопитен. Въпреки това обаче звучеше абсурдно. Колкото и да се изкушавахме да го приемем за верен, той бе твърде общ и се крепеше върху доста крехка основа. Макар да даваше обяснение на много неща, нямахме доказателства, че отговаря на истината. В хипотезата ни все още имаше прекалено много бели петна, несъответствия и противоречия. Преди да я вземем на сериозно, трябваше да открием някакви доказателства в нейна подкрепа. Като начало се заехме да проучим внимателно евангелията, историческия контекст в Новия завет и написаното от първите отци на църквата.

[1] Възможно е те да са имали някаква връзка с Ото Ран. (вж. Глава втора). ↑

[2] Филип Фландърски често ходи в Шампания и през 1182 г. безуспешно предлага брак на овдовялата преди година Мари дьо Шампан, дъщеря на Елеонора Аквитанска. „Сказание за Граала“ вероятно е писано някъде по това време. Владетелите на Елзас и на Лотарингия са сродени чрез бракове. След смъртта на брат си през 1048 г. Жерар от Елзас пръв наследява титлата „херцог на Горна Лотарингия“, която днес се нарича само Лотарингия. Оттук нататък всички херцози на Лотарингия посочват него като основоположник на рода. ↑

[3] Филип Фландърски, изглежда, е имал достъп до някакъв „първоизточник“ за Граала, въз основа на който са написани рицарските романи и на Кретиен дьо Троа, и на Робер дьо Борон. Според проф. Лумис по всичко личи, че „В търсене на Свещения Граал“ и творбите на Робер дьо Борон се осланят на един и същ източник. Лумис смята, че Робер дьо Борон казва истината, когато пише, че се позовава на информация, почерпена от книга за тайните на Граала (вж. Loomis. The Grail, p. 233). ↑

[4] Barber, R. Knight and Chivalry, p. 126. ↑

[5] Perlesfaus, p. 359. ↑

[6] Ibid., p. 2. ↑

[7] Ibid., p. 214. ↑

[8] Ibid., p. 360. ↑

[9] Ibid., p. 199. ↑

[10] Ibid., p, 82. ↑

[11] Ibid., p. 89. ↑

[12] Ibid., p. 268. ↑

[13] Ibid., p. 12. ↑

[14] Von Eschenbach, Wolfram. Parzifal, p. 243. ↑

[15] Ibid., p. 251. ↑

[16] Ibid., p. 253. ↑

[17] Ibid., p. 129. ↑

[18] Ibid., p. 130. ↑

[19] Ibid., p. 251. ↑

[20] Ibid., p. 251, N 11. ↑

[21] Ibid., p. 252. ↑

[22] Ibid., p. 252. ↑

[23] Rahn, O. Croisade contre le Graal, p. 77. La cour de Lucifer, p. 69. ↑

[24] От френското „Reponse de choir“ — „Избран отговор“. — Бел.авт. ↑

[25] Von Eschenbach, Wolfram. Op. cit., p. 263. ↑

[26] Ibid., p. 264. ↑

[27] Ibid., p. 426. ↑

[28] Barral. Legendes caputiennes, p. 64. ↑

[29] Земя на избор, избрана земя. — Бел.авт. ↑

[30] Интересен е фактът, че френският град Авалон е основан по време на Меровингите. Той е столица на област, сетне на графство, което е в границите на кралство Аквитания. От този град идва името и на цялата област — Авалоне. ↑

[31] Greub. The Pre-Christian Grail Tradition, p. 68. ↑

[32] Halevi. Adam and the Kabbalistic Tree, 194, 201. Fortune. Mystical Oabalah, p. 188. ↑

[33] Понякога се твърди, че християнската и кабалистичната традиция са започнали да си взаимодействат едва през XV в. благодарение на писатели като Пико дела Мирандола. Но „Перлесфаус“ доказва, че това взаимопреливане датира още от XIII в. Образите в творбата съвпадат със символите, свързвани с кабалата прилагана в магията. ↑

[34] Queste del Saint Graal, p. 34. ↑

[35] Тук вероятно е повлиял и фактът, че крал Дагоберт прекарва почти цялата си младост в Британия. ↑

[36] Queste del Saint Graal, p. 16. ↑

12. Първосвещеникът цар, който никога не е царувал

Днес повечето хора говорят за християнството като за нещо строго определено — цялостно и неделимо. Едва ли обаче е нужно да казваме, че това не е така. Всеки знае, че съществуват множество разновидности на тази религия: римокатолицизмът например, или англиканството, основано от Хенри VIII. Вътре в протестантството също има какви ли не деноминации, като се почне от лутеранството и калвинизма, положили през XVI в. неговото начало, и се стигне до унитаризма, датиращ от по-скоро. Съществуват и най-различни евангелистки секти, например Адвентистите от седмия ден и Свидетелите на Йехова. Напоследък действат и секти, които съчетават различни елементи от посочените деноминации: Децата на Бога, Обединителната църква на преподобния Муун. Замислим ли се колко широк е спектърът от вероизповедания — от най-догматичните и назадничави до най-радикалните и екзалтираните, ще се убедим, че е трудно да кажем какво точно представлява християнството.

Ако има фактор, който да ни позволява да говорим за християнство и който да свързва различните, често противоположни вероизповедания вътре в него, то това е Новият завет и по-конкретно уникалното значение, което се отдава в него на Исус, на разпъването и възкръсването му. Дори и да не вярваш, че тези неща наистина са се случили някога в историята, достатъчно е да приемаш символичния им смисъл, та да бъдеш смятан за християнин.

С други думи, ако има нещо, което да споява разноликото явление, наречено „християнство“, то е заложено в Новия завет, по-точно в четирите евангелия, съдържащи сказанията за Исус. Тъкмо тези сказания са смятани за най-меродавния писмен паметник и за мнозина християни изобщо не подлежат на съмнение. Още от деца ни учат, че „историята“ на Исус, изложена в четирите евангелия, е ако не вдъхновена от Бога, то най-малкото истина от последна инстанция. Четиримата евангелисти, предполагаеми автори на евангелията, са смятани за свидетели на описваните събития, които само взаимно потвърждават своите разкази. Измежду хората, представящи се днес за християни, малцина си дават сметка, че на места четирите евангелия не само се разминават, но дори взаимно се отричат.

Родословието и раждането на Исус са, общо взето, добре известни. Всъщност обаче евангелията, от които черпим тази информация, описват родословието твърде мъгляво. Само в две от тях — в евангелие от Матей и в евангелие от Лука, се споменава как се е родил Исус, при това сведенията в едното евангелие са в пълен разрез с описанието във второто. Според Матей Исус е от знатно потекло, да не кажем наследник на престола, чрез Соломон той е „син Давидов“. А според Лука семейството, в което се ражда Исус, макар и да идва от коляното Давидово, не е така високопоставено. Легендата за „бедния дърводелец“ води началото си от евангелието от Марко. Двете родословия се разминават толкова силно, че преспокойно биха могли да се отнасят за двама различни души.

Несъответствията между евангелията не се ограничават с родословието на Исус. Според Лука след раждането на Христос на поклонение идват пастири, докато според Матей при младенеца пристигат мъдреци. Ако се вярва на Лука, семейството на Исус живее в Назарет и оттам се изселва (заради преброяване, каквото според историците не е имало) във Витлеем, където Исус се ражда в бедняшка ясла. Но според Матей родителите на Исус открай време живеят във Витлеем и се радват на относително благополучие, затова младенецът се ражда в къща. Във версията на Матей, тъй като Ирод ще търси младенеца, за да го погуби, Йосиф бяга със семейството си в Египет и едва след като се връща оттам, се установява в Назарет.

Информацията в разказите на двамата евангелисти е твърде конкретна и ако наистина е имало преброяване, доста правдоподобна. Но защо Матей и Лука се разминават толкова много? Няма обяснение за това противоречие. Просто е невъзможно и двата разказа да са верни. Волю-неволю трябва да приемем, че едно или и двете евангелия са погрешни. След този толкова очевиден извод няма как да признаем четирите евангелия за меродавен източник на информация. Как могат да са меродавни, след като взаимно си противоречат?

Колкото повече ги сравняваш, толкова повече несъответствия откриваш. Авторите им не са единодушни дори за деня, когато Исус е разпнат на кръста. Според Йоан това е станало в деня навръх Пасха, а според Марко, Лука и Матей — на следващия ден. Евангелията не съвпадат и в описанията що за човек е бил Исус: според Лука Спасителят е кротък като агне, според Матей — силен и величествен цар, дошъл да донесе не мир, а меч. Има разминаване и във версиите за последните думи на Исус върху кръста. В евангелие от Матей и Марко той казва: „Боже Мой, Боже Мой! Защо си ме оставил?“ В евангелие от Лука: „Отче! В твоите ръце предавам духа Си.“ А според Йоан изрича само „Свърши се!“

При всички тези несъответствия евангелията могат да бъдат възприемани като доста съмнителен източник на информация, която едва ли е окончателна. Те в никакъв случай не предават точно Божиите слова, а дори там, където се опитват да го правят, тези думи са свободно цензурирани, редактирани, разкрасявани и преиначавани, и то не от един и двама души. Да не забравяме, че Библията е сборник от притчи, при това твърде произволни, и това се отнася и за Стария, и за Новия завет. Всъщност тя би могла да включва много повече книги, които в никой случай не са били „изгубени“. Обратното, извадени са от Светото писание съвсем преднамерено. През 367 г. епископът на Александрия Атанасий съставя списък от книги, които да бъдат включени в Новия завет. Този списък е съкратен на Хипоския църковен събор от 393 г. и още веднъж на Картагенския събор, състоял се четири години по-късно. На тези събори някои от писанията са включени в Новия завет, какъвто го познаваме днес, други деликатно са подминати. Нима можем да смятаме подобен подбор за окончателен? От къде на къде един църковен събор ще отсъжда, и то като последна инстанция, кои книги „прилягат“ на Библията и кои — не? Особено при положение, че някои от отхвърлените книги съдържат абсолютно неопровержими исторически данни?

И още нещо, освен че е една твърде произволна подборка от текстове, Библията, каквато я знаем днес, е била подлагана на сериозна редакция и цензура. През 1958 г. например професор Мортън Смит от Колумбийския университет открива в манастир край Йерусалим писмо, което съдържа липсваща част от евангелие от Марко. Тя не се е изгубила. Напротив, била е махната преднамерено — по предложение, а може би и по изричната заповед на епископа на Александрия Климент, един от най-почитаните ранни отци на църквата.

Климент явно е получил писмо от някой си Теодор, който изказва възмущението си от една гностична секта — карпократите. Те, изглежда, тълкуват някои стихове от евангелие от Марко в съответствие със своите разбирания, разминаващи се с възгледите на Климент и Теодор. Теодор отправя към тях нападки и известява за това епископа. В писмото, намерено от професор Смит, Климент отвръща на своя последовател:

Сторил си добре, като си заглушил нечуваното светотатство на карпократите. Именно то е наречено в пророчеството „блуждаещи звезди“, които се отклоняват от тесния път на Божиите заповеди, за да навлязат в бездънната пропаст на похотливите плътски грехове. Понеже, гордеейки се с познанията си за, както се изразяват, „дълбините на Сатаната“, те не осъзнават, че хлътват в „мерзкия свят на мрака“, тоест на лъжовността, а хвалейки се, че са свободни, стават роби на долните си страсти. И да казват понякога истината, онзи, който я обича, пак не бива да се съгласява с тях. Защото не всички верни (неща) са истина и не всяка истина, която (само) ни се струва истина според нашите човешки мерки, трябва да бъде предпочитана пред истината, както я разбира вярата.[1]

Наистина е изумително, че това изявление идва от устата на отец на църквата. С други думи, Климент твърди: „Ако опонентът ти случайно казва истината, отричай я и лъжи, само и само да го обориш.“ Той обаче не се ограничава единствено с това. По-нататък в писмото си коментира евангелието от Матей и „погрешното“ според него тълкуване, което му дават карпократите:

(Колкото до) Марко, по време на престоя на Петър в Рим той написал (притча) за Христовите деяния, но не за всички, дори не намеква за тайните, спира се само на онези, които биха засилили вярата на учениците. Ала след като Петър умрял като мъченик, Марко дошъл тук, в Александрия; донесъл и своите притчи, и притчите на Петър и от тях включил в предишната си книга онова, което допринася за напредъка към познанието (гносиса). (Така) написал едно по-духовно евангелие, предназначено за хората, които търсят съвършенство. Въпреки това пак не включил нещата, които не са за казване, нито изложил пророческото учение на Господ, ала към вече написаното добавил и нови притчи, както и изречения, за които като мистагог знаел, че ще отведат слушателя до сърцевината на истината, скрита зад седем (була). Та накратко, е написал наново всичко — по своя воля и според мен доста внимателно, а преди смъртта си оставил своята книга в епархията в Александрия, където тя е съхранявана от строго по-строго и е четена само от посветените във великото тайнство.

Но тъй като злите демони само се чудят как да изтребят рода човешки, подучените от тях карпократи прибягват до какви ли не хитрини и така са оплели в мрежите си един презвитер от Александрийската епархия, щото той взел от Марко екземпляр от тайното евангелие, което тълкувал според светотатствените си долни възгледи, и нещо повече, омърсил го, смесвайки чистите свети слова с най-безочливи лъжи.[2]

Тоест Климент открито признава, че съществува евангелие от Марко, което бива укривано. По-нататък той нарежда на Теодор да отрича, че знае за евангелието:

Та както казах вече, човек винаги трябва да дава отпор (на карпократите), а ако те почнат да му излагат лъжливите си доводи, трябва не само да утаи, че тайното евангелие е от Марко, но дори да се закълне, че не е така. Понеже не всички истини трябва да се казват на всички хора.[3]

Какво съдържа „тайното евангелие“, за което Климент заръчва на последователя си да отрича, че съществува, и което карпократите „тълкуват погрешно“? Епископът сам дава отговор на този въпрос, като цитира в писмото си текста дословно:

Ето защо без колебание ще отговоря (на въпросите), които поставяш, и ще опровергая фалшификациите с думите на самото евангелие. Например след „Когато наближиха до Йерусалим“ (в тайното евангелие) пише: „И дойдоха във Витания, и там беше една жена, чийто брат бе умрял. Падна тя в нозете на Иисус и му рече: «Сине Давидов, смили се над мен.» Но учениците Му я отпратили. А Иисус се ядоса и отиде с нея в градината, където беше гробът, и от гроба веднага се чу страшен вик. Иисус се приближи и дигна камъка от гроба. И тогава влезе там, дето беше момъкът, протегна ръка и го вдигна. Но момъкът го погледна и го обикна, замоли го да го вземе със себе си. И щом излязоха от гроба, отидоха в къщата на момъка, понеже той беше богат. А след шест дена Иисус му рече що да стори и вечерта момъкът дойде при Него само с ленено платнище на голото (си тяло). И остана с Него нощта, и Иисус го научи на тайната на Царството небесно. Като стана оттам, отиде през отвъдната страна Йорданска.“[4]

Тази случка липсва във всички известни варианти на евангелието от Марко. В общи линии обаче тя звучи познато. Това, разбира се, е възкресяването на Лазар, за което се говори в приписваното на Йоан Четвърто евангелие. Но в цитирания откъс има съществени промени. Първо, научаваме за „страшен вик“, чул се от гроба, преди Исус да отмести камъка и да каже на Лазар да излезе. Това ни навежда на мисълта, че човекът в гроба не е мъртъв, тоест в случката няма нищо чудодейно. Второ, епизодът загатва за нещо повече от онова, което знаем от общоприетата притча за Лазар. От него личи, че между момъка в гроба и човека, който го „възкресява“, има по-особени отношения. Съвременният читател би се изкушил да съзре в тях и намек за хомосексуалност. Не е изключено карпократите — секта, чиито последователи се стремят да се извисят над чувствата, като ги преситят, — да са откривали в него точно това. Но както изтъква и професор Смит, много по-вероятно става дума за посвещаване в мистично учение — за превърната в ритуал символична смърт и прераждане, каквито често се срещат в Близкия изток от онова време.

Важното в случая обаче е, че цитираният пасаж липсва в съвременните или общоизвестни версии на евангелието от Марко. В Новия завет за Лазар се говори само в евангелието, приписвано на Йоан. Тоест излиза, че в съвета на Климент се е вслушал не само Теодор, но и високопоставените църковници от по-късно време и че случката с Лазар е заличена изцяло от евангелието от Марко.

То не само е съкратено, в него са добавени и много пасажи, които не принадлежат на евангелиста. В първоначалния си вариант евангелието завършва с разпъването на Исус, с неговото погребение и с празния гроб. Няма Възкресение Христово, няма явяване на учениците. Днес почти всички съвременни библеисти са единодушни, че този разширен финал е добавен към оригинала по-късно, някъде в края на II в.[5]

С други думи, в евангелието от Марко откриваме два примера как едно свето писание, уж вдъхновено от Бога, може да бъде сквернено от човешка ръка, редактирано, цензурирано и преиначавано. И тези примери не са поставяни под въпрос от никого. Обратното, учените ги смятат за доказани и безспорни. Можем ли да приемем, че само евангелието от Марко е било подлагано на такава редакция? По-вероятно е друго — че и с останалите евангелия е направено същото.

Тоест в своето изследване не можехме да се осланяме на евангелията като на безспорен източник на достоверна информация, не бяхме в състояние обаче и да ги отхвърлим с лека ръка. Те, разбира се, не бяха „изфабрикувани“ от край до край и съдържаха някои от малобройните сведения какво точно се е случило преди две хиляди години по Светите земи. Ето защо се заехме да ги прегледаме по-внимателно, да отсеем факта от фикцията, да отделим истината, която съдържат, от изтъканата от предания и измислици канава, върху която тя е вместена. Като начало трябваше да се запознаем с историческата епоха, с обстановката в Светите земи от времето, когато се заражда християнството. Евангелията не са нещо, извадено от контекста на епохата, появило се на празно място и носещо се — вечно и общовалидно — през вековете. Те са исторически документи, които не се отличават от другите писмени паметници, например от свитъците от Мъртво море, от епоса на Омир и Вергилий, от рицарските романи за Граала. Те са продукт на конкретно място и конкретно време, на конкретен народ и съвсем конкретни исторически обстоятелства.

Палестина по времето на Исус

Карта 9. Палестина по времето на Исус.

Палестина от I в. е раздирана от противоречия, междуособици, а понякога и от истински войни. Както се вижда от двете апокрифни Книги макавейски, през II в. пр.н.е. Юдея се установява като малко или повече единно царство, в което обаче отново зреят размирици, превръщащи страната в лесна плячка за завоевателите.

Близо столетие преди раждането на Исус Палестина е превзета от войската на Помпей и в нея е установено римско владичество. Но по онова време Римската империя обхваща твърде обширни територии и е погълната от собствените си проблеми, за да наложи и в Палестина административен апарат, който да я управлява пряко. Ето защо слага на престола послушни царе марионетки, които да изпълняват безпрекословно всички заповеди на Рим — династията на Иродите, които всъщност са не евреи, а араби. Пръв от тази династия царува Антипатер, който се възкачва на престола през 63 г. пр.н.е. След смъртта му през 37 г. пр.н.е. цар става Ирод Велики, управлявал до 4 г. пр.н.е. Ситуацията в страната е горе-долу същата, както обстановката във Франция от 1940 до 1944 г., по време на правителството във Виши: Палестина е окупирана, народът е управляван от марионетен режим, който се крепи единствено на силата. Все пак жителите на Палестина запазват религията и обичаите си. Но последна дума има Рим, който раздава правосъдие според своите закони и налага волята си с войска, както впрочем ще стане малко по-късно и в Британия.

През 6 г. обстановката се изостря още повече: държавата е разделена на две административни провинции — Юдея и Галилея. Галилея е управлявана от цар Ирод Антипа. Но Юдея, духовното и светското средище, е подчинена пряко на Рим, който назначава свой прокуратор със седалище в Кесария. С жестокостта си римските управници наподобяват диктатори. След като поемат управлението в Юдея, разпъват на кръст над 3000 бунтовници. Йерусалимския храм е ограбен и осквернен. Наложени са непосилни данъци. Мнозина са подложени на мъчения, все повече хора се самоубиват. Положението не се подобрява и при Пилат Понтийски, прокуратор на Юдея от 26 до 36 г. За разлика от описанието му в Библията той е жесток и продажен и както личи от запазените писмени сведения, само засилва гнета, наложен от неговия предшественик. Тъкмо затова е учудващо — поне на пръв поглед, че в евангелията не се казва нито една лоша дума за Рим, за тегобите на римското потисничество. От тях човек остава с впечатлението, че жителите на Юдея едва ли не са били доволни от участта си.

Всъщност обаче малцина са доволни. Еврейската общност в Светите места от онова време е обединена в различни секти и сектички. Например садукеите — малка, ала заможна прослойка от земевладелци, която за възмущение на сънародниците си сътрудничи също като Кислинг през Втората световна война с окупатора. Или фарисеите с техните прогресивни възгледи, които въвеждат много реформи в юдаизма и които въпреки написаното за тях в евангелията се съпротивляват твърдо, макар и пасивно на римляните. Или есеите — мистично ориентирана секта, която със строгите си нрави и учение оказва много по-голямо влияние, отколкото се признава днес. Сред по-малките секти има много, чиито възгледи отдавна са забравени и затова е трудно да ги изложим тук. Струва си обаче да отбележим още назареите, сред чиито членове преди векове е и Самсон и която съществува и по времето на Исус, а също назарейците, или назоряните — име, давано обикновено на Исус и последователите му. Всъщност в гръцкия оригинал на Новия завет се говори за „Исус Назорянина“, което в по-късните версии е преведено неправилно като „Исус от Назарет“. С други думи „назарей“, или „назорянин“ означава член на определена секта и няма връзка с град Назарет.

Съществуват и много други общности и секти, една от които се оказа особено важна за изследването ни. През 6 г., когато Юдея минава на пряко подчинение на Рим, един равин фарисей, известен като Юда Галилейски, основава силно военизирана революционна групировка, в която явно членуват и фарисеи, и есеи и която се прочува като „зилотите“. Това в строгия смисъл на думата не е секта, а движение, в което участват привърженици на различни секти. По времето на Исус зилотите започват да играят все по-голяма роля в Светите земи. Тяхната дейност вероятно е най-яркият политически декор, на фона на който се разиграва драмата на Исус. Те не се примиряват и след Разпъването на Спасителя. През 44 г. толкова се активизират, че бунтът изглежда неизбежен. И през 66 г. той наистина избухва и цяла Юдея се вдига срещу Рим — едно отчаяно, уморително и в крайна сметка неувенчало се с нищо въстание, наподобяващо в някои отношения събитията в Унгария от 1956 г. Само в Кесария римляните избиват 20 хиляди евреи. След четири години римските легиони превземат Йерусалим, разрушават до основи града и плячкосват Йерусалимския храм. Въпреки това обаче планинската крепост Масада, командвана от пряк потомък на Юда Галилейски, удържа на напора още цели три години.

След въстанието в Юдея евреите се изселват масово от Светите земи. Все пак някои остават и след около шейсет години, през 132 г., вдигат нов бунт. Накрая, през 135 г., император Адриан издава закон всички евреи да напуснат Юдея и Йерусалим става град, населен предимно с римляни. Получава и ново име: Елия Капитолина.

Исус живее през първите 35 години от този размирен период, продължил 140 години. Вълненията и бунтовете не спират със смъртта му, обратното, продължават още цяло столетие и създават предпоставки за психологическите и културните промени, неизменно съпътстващи всеки продължителен отпор срещу потисниците. Мнозина очакват Месия, който да освободи народа си от игото на тираните. Чисто историческа и семантична случайност е, че това име е използвано само и единствено за Исус.

Неговите съвременници не си представят месията като някаква божествена сила, за тях такова нещо е просто немислимо. Гръцката дума за месия е „христос“. Терминът — и на староеврейски, и на гръцки, означава „помазан“ и се използва главно за царе. Тоест когато в Стария завет е помазан за цар, Давид става „месия“, „христос“. И всички останали царе от Давидовия дом са известни с това прозвище. Когато Юдея е римска провинция, дори назначаваният от Рим първосвещеник е известен като „свещеник месия“, или „свещеник христос“[6].

Ала за зилотите и другите юдеи, опълчили се срещу римското владичество, този първосвещеник марионетка е „лъжемесия“. За тях истинският месия значи нещо съвсем различно: това е „изчезналият“ цар, неизвестният потомък на Давидовия род, който ще освободи народа си от гнета на римляните. По времето на Исус всички очакват появата на този месия дотолкова, че това се превръща едва ли не в масова истерия, продължила и след смъртта му. Въстанието от 66 г. всъщност е вдъхновено до голяма степен от твърденията на зилотите, че месията ще дойде всеки момент.

И така в думата „месия“ не се съдържа и намек за нещо божествено. В строгия смисъл тя означава просто „помазан цар“, който в съзнанието на хората се превръща и в освободител, иначе казано, в политическа фигура, и няма нищо общо с влагания от по-късните християни смисъл на „син Божи“. Тъкмо в този делничен, политически смисъл е използвана и спрямо Исус. Той е наричан „Исус Месията“ или — преведено от гръцки, „Исус Христос“, което едва след време се превръща в нещо като собствено име.

Историята на евангелията

Евангелията са плод на конкретна, добре позната от историята реалност, на време на потисничество, гражданско и обществено недоволство, политически вълнения, несекващи гонения и безкрайни въстания, когато хората непрекъснато се надяват, очакват и мечтаят, че ще се появи законният им цар, който ще стане техен духовен и светски водач и ще освободи народа. Колкото до политическата свобода, подобни надежди са жестоко потъпкани от унищожителната война, продължила от 66 до 74 г. Ала що се отнася до религиозната свобода, народните стремления не само намират отклик в евангелията, но и са разпалени още повече от тях.

Съвременните учени са единодушни, че евангелията не датират от времето на Исус. В по-голямата си част са писани в периода между двете големи въстания в Юдея: от 66 до 74 г. и от 132 до 135 г., макар и почти сигурно да се осланят на по-ранни източници, например летописи, които са се изгубили, тъй като в навечерието на първото въстание са унищожени всички архиви. В тях, разбира се, се долавя и отгласът на предаваните от уста на уста легенди, в някои от които фактите съвсем очевидно са силно разкрасени и преиначени. Други сведения обаче може би идват от хора, живели по времето на Исус и вероятно познавали го лично. Човек, който е бил юноша по време на Разпятието, преспокойно е могъл да доживее периода, в който са писани евангелията.

За най-ранно се смята евангелието от Марко, писано по време на въстанието от 66–74 г. или непосредствено след него, без главите за възкресението и възнесението на Исус, които са добавени по-късно. Макар да не е сред учениците на Исус, Марко явно е от Йерусалим. Сподвижник е на св. Павел, което личи и от неговото евангелие, белязано със силното влияние на апостола. Но въпреки че е от Йерусалим, работи върху евангелието си в Рим и го адресира към гръко-римляните, факт, подчертаван и от епископа на Александрия Климент. Това хвърля светлина върху доста моменти. По времето, когато Марко съчинява евангелието си, Юдея въстава открито срещу римляните — или най-малкото наскоро е въстанала — и хиляди евреи са разпънати от завоевателите заради бунтовничеството си. Ако авторът на евангелието е искал то да оцелее и да окаже своето въздействие и върху римляните, едва ли е щял да представи Исус като човек, който се бори срещу тях и който се интересува от политика. Ако е искал посланието му да стигне до хората, е бил длъжен да смъкне от римляните обвиненията за смъртта на Исус, да „разкраси“ съществуващия потиснически режим и да прехвърли вината за разпъването на Исус върху някои евреи. Този похват е използван не само от другите евангелисти, но и от ранната християнска църква. Без него нито тя, нито евангелията са щели да оцелеят.

Учените смятат, че евангелието от Лука е писано някъде около 80 г. Самият Лука, изглежда, е гръцки лекар, съчинил книгата си по поръчка на високопоставен римлянин, служил в Кесария, римската столица на Палестина. Тоест и той е трябвало да „поразкраси“ римляните и да прехвърли вината другиму. По времето, когато Матей пише своето евангелие — някъде около 85 г., това замазване на истината явно се е възприемало като нещо нормално, а фалшификацията е била смятана за безспорен факт. Всъщност почти половината евангелие от Матей е заимствано от евангелието от Марко, макар че е писано на гръцки и това му се е отразило. Авторът явно е евреин, може би преселник от Палестина. Не бива да се бърка с ученика на Исус — Матей, който е живял много по-рано и сигурно е знаел само арамейски.

Евангелията от Марко, Лука и Матей са известни под общото име „синоптични“, което идва от гръцкото „синопсис“ и ще рече „общ поглед“. Те като цяло се преповтарят и ни навеждат на мисълта, че са писани въз основа на един и същ източник — устни предания или писмени сведения, които по-късно са изгубени. Това ги отличава от евангелието от Йоан, което, както личи, се базира на съвсем различни източници.

За четвъртия евангелист не се знае нищо. Всъщност той едва ли се е казвал Йоан. Ако не се брои Йоан Кръстител, това име не се споменава и в самото евангелие и то е приписвано на човек с такова име едва след време. От всички евангелия в Новия завет четвъртото е създадено най-късно — някъде в края на I и началото на II в., край гръцкия град Ефес. То се откроява с доста особености. В него например ги няма сцените с раждането на Исус, не се споменава нищо за родословието му, а началото е почти гностично по характер. Текстът му определено е по-алегоричен, отколкото на другите евангелия, съдържанието също се различава. Останалите евангелисти например описват дейността на Исус в северната провинция Галилея, а сведенията си за събитията на юг, в Юдея и Йерусалим, включително за разпъването на Исус, черпят главно от разкази на други хора. Докато в Четвърто евангелие се говори сравнително малко за Галилея. То е посветено предимно на случките в Юдея и Йерусалим от края на живота на Исус, а описанието на разпъването явно се осланя на разказа на очевидец. Четвърто евангелие съдържа и епизоди и събития, липсващи в другите три евангелия: например сватбата в Кана, ролята на Никодим и Йосиф Ариматейски, възкресяването на Лазар (макар че то някога е било описано и в евангелието от Марко). Въз основа на всичко това съвременните учени смятат, че макар и писано късно, евангелието от Йоан е може би най-достоверното и точното от гледна точка на историята. То явно се основава на разказите на съвременници на Исус, както и на сведения, до които Марко, Лука и Матей не са имали достъп. Един съвременен изследовател изтъква, че в Четвърто евангелие топографските данни за Йерусалим непосредствено преди въстанието от 66 г. очевидно са черпани от първа ръка, и прави извода, че „в основата му е заложено древно предание, ненамерило отражение в другите евангелия“[7]. Не само този учен е на такова мнение: то всъщност преобладава в днешната библеистика. Според друг изследовател, „макар и да не се вмества в хронологичната рамка на Марко и да е писано доста по-късно, евангелието от Йоан явно отразява предание за Исус, което е автентично и точно“[8].

В хода на нашето проучване и ние се уверихме, че Четвърто евангелие е най-сигурният източник на информация от всички книги в Новия завет, въпреки че и то, подобно на останалите, е било разкрасявано, редактирано, на места разширявано, на други — осакатявано. В изследването си сме се осланяли и на четиримата евангелисти, както и на множество други сведения. Ала тъкмо в Четвърто евангелие открихме най-убедителните доказателства за своята все още твърде крехка хипотеза.

Имал ли е Исус жена?

Нямахме намерение да оспорваме евангелията. Просто за кой ли път ги преглеждахме много внимателно с надеждата да отсеем истината, да я извадим от контекста на преданията и митовете, в който е вместена. И още нещо, търсехме пасажи, които да съдържат конкретна информация и да потвърждават, че Исус е бил женен за жената, известна като Мария Магдалина. Дори това да бе така, едва ли е казано направо. Ето защо съзнавахме, че трябва да четем между редовете, да запълваме белите петна, да „дописваме“ някои пропуски, да видим какво се крие зад някои намеци и препратки, които, меко казано, бяха твърде мъгляви. Трябваше да открием не само доказателства за този брак, но и обстоятелствата, довели до него. Ето защо решихме да търсим отговора на няколко тясно преплетени въпроса. Започнахме от най-очевидния:

1. Има ли в евангелията доказателства — преки или косвени, които да ни навеждат на мисълта, че Исус наистина е бил женен?

Дори и да ги има, те, естествено, не са изложени черно на бяло. От друга страна обаче, което е по-странно и по-важно, отколкото ни се струва на пръв поглед, в писанията на евангелистите никъде не е казано направо и че Исус не е бил женен. Както изтъква д-р Гежа Вермеш от Оксфордския университет: „Евангелията пазят пълно мълчание относно семейното положение на Исус… Това е твърде необичайно за евреин от онова време, ето защо въпросът заслужава да бъде проучен.“[9]

Евангелистите отбелязват, че мнозина от учениците на Исус — например Петър — са женени. Пък и самият Исус никъде не проповядва безбрачие, обратното, в евангелие от Матей заявява: „Не сте ли чели, че Оня, Който отначало ги сътвори, мъж и жена ги сътвори и каза: «Затова ще остави човек майка и баща и ще се прилепи до жена си, и ще бъдат двамата една плът»?“ (19:4-5). Подобни думи трудно се връзват с обет за безбрачие. А щом Исус не е проповядвал безбрачие, нямаме причини да предполагаме, че е живял сам. Според юдейската традиция от онова време не само е нещо обичайно, но дори е задължително мъжът да е семеен. Освен в някои общини на есеите почти навсякъде безбрачието е осъждано най-строго. В края на I в. един еврейски писател дори сравнява предумишленото безбрачие с убийството и явно не само той отстоява този възглед. За бащата евреин е задължително да намери на сина си жена точно както и да го обреже.

Ако Исус не е бил женен, това е щяло да буди подозрения и да бие на очи, да привлича вниманието. Като несемеен той е щял да се откроява сред съвременниците си. В случай че наистина не е имал жена, все в някое от евангелията щеше да бъде отбелязано това съществено отклонение от обичая. Ако Исус в действителност не е бил женен, както започва да се твърди по-късно, как тогава да си обясним, че това не е отразено никъде? Ето защо сме склонни да мислим, че що се отнася до брака, Исус е следвал общоприетите норми на поведение от онова време, тоест бил е женен. Просто няма друго логично обяснение за мълчанието на евангелистите по въпроса. Този извод е обобщен от един уважаван съвременен теолог по следния начин:

Като знаем от историята каква е била културната традиция… е малко вероятно Исус да не е бил женен, и то много преди да се нагърби с учителската си мисия. Ако е отстоявал целибата, е щял да предизвика смут, реакция, която все някъде е щяла да бъде отбелязана. Фактът, че в евангелията изобщо не се споменава Исус да е бил женен, е довод не против предположението, че е имал жена, а в полза на него; ако в ония времена е бил несемеен или е проповядвал сред евреите доброволно безбрачие, това е щяло да прозвучи толкова необичайно, че е щяло да привлече вниманието и да предизвика какви ли не коментари.[10]

Хипотезата, че Исус е бил женен, става още по-правдоподобна покрай факта, че евангелистите често го наричат „рави“. Възможно е, разбира се, терминът да е използван в най-широкия си смисъл — учител. Но начетеността на Исус, познанията, които той проявява пред старейшините в Храма, показват, че той едва ли е бил какъв да е учител и че вероятно е бил обучаван специално за равин. Това съответства и на евангелските сказания, според които Исус е равин в тесния смисъл на думата. В такъв случай обаче той със сигурност е бил женен, тъй като според Мишна, еврейския кодекс с религиозно-юридически правила, „неженен мъж не може да бъде учител“[11].

В Четвърто евангелие има пасаж, където се разказва за сватба, може би за сватбата на самия Исус. Става дума естествено за сватбата в Кана, един доста популярен епизод. Колкото и да ни е познат обаче, той ни изправя пред някои съществени въпроси, над които си заслужава да помислим.

От евангелието от Йоан излиза, че сватбата е била доста скромна, съвсем според обичаите на селата, не се уточнява и кои са младоженката и младоженецът. Исус е „поканен“ специално — нещо донякъде необичайно, тъй като той още не е тръгнал да изпълнява мисията си. Още по-необичайното обаче е, че на сватбата е и майка му — присъствие, което не е обяснено никъде и сякаш се подразбира от само себе си.

И още нещо, майка му не само му подсказва, а направо му нарежда да набави вино. Държи се така, сякаш е домакиня: „И като се привърши виното, каза Иисусу майка Му: вино нямат. Иисус й казва: какво имаш ти с Мене, жено? Още не е дошъл часът Ми“ (Йоан. 2:3-4). Тя обаче не обръща внимание на възраженията му. „Майка Му рече на служителите: каквото ви каже, сторете“ (Йоан. 2:5). И те начаса й се подчиняват, сякаш са свикнали да изпълняват заповедите и на Мария, и на Исус.

Въпреки очевидния му опит да не я послуша майка му надделява и Исус извършва първото си голямо чудо: превръща водата във вино. Хронологично до този епизод никъде в евангелията не се споменава той да е проявявал способностите си и майка му няма откъде да знае за тях. Но дори и да е знаела, защо синът й ще ги проявява в такава битова ситуация? Защо Мария ще отправя такава молба към сина си? И още по-важно, защо двама от „гостите“ на сватбата ще се нагърбват да осигуряват вино, нещо, което според обичаите върши домакинът? Освен, разбира се, ако сватбата в Кана не е сватба на самия Исус. В такъв случай наистина е негова грижа всички да имат вино.

Съществуват и други доказателства, че това е сватбата на самия Исус. Веднага след чудото „старият сват кусна от водата, що се бе превърнала на вино… и повика младоженеца, и му каза: всеки човек слага първом доброто вино и, когато се понапият, тогава по-долното, а ти си запазил доброто вино досега“ (Йоан. 2:9-10, курсив на авторите). Тези думи явно са отправени към Исус. Ала според евангелието са адресирани към „младоженеца“. Очевидният извод е, че Исус и младоженецът са един и същи човек.

Жената на Исус

2. Ако Исус е бил женен, споменава ли се някъде в евангелията коя е неговата жена?

На пръв поглед има две вероятности — две жени, които наред с майка му според евангелистите са неизменно до него. Едната е Мария Магдалина от селището Мигдалил, или Магдала в Галилея. И в четирите евангелия ролята на тази жена е крайно неясна и сякаш нарочно е замъглена. В разказите на Марко и Матей е спомената по име едва към края и се появява чак в Юдея по времето, когато Исус е разпънат. Посочена е сред учениците му. В евангелие от Лука обаче за нея се говори сравнително по-рано, в началото на проповедничеството на Исус, още когато той е в Галилея. Тоест явно го е съпътствала от Галилея до Юдея, а ако не е била с него, очевидно се е местела често от едната провинция в другата. Това ни навежда на мисълта, че е била омъжена за някого. В Палестина от времето на Исус е немислимо неомъжена жена да пътува сама, а камо ли с религиозен учител и неговите сподвижници. Този озадачаващ факт явно лежи в основата на доста предания. Според едни Мария Магдалина е жена на някой от учениците на Исус. В такъв случай обаче преклонението й пред Исус и техните близки отношения щяха да породят съмнения, а дори и обвинения в прелюбодеяние.

Въпреки ширещото се мнение никъде в евангелията не се казва, че Мария Магдалина е проститутка. Когато името й се споменава за пръв път в евангелие от Лука, тя е описана като жена, „от която бяха излезли седем бяса“. Общоприето е да се смята, че в този стих е описано как Исус прогонва злите духове и как преди това Мария Магдалина е била обладана от нечистата сила. Не е изключено обаче да става дума за някакво покръстване, за ритуал на посвещаване. Така например в култа към Ищар, или Астарта, Богинята майка, има седем степени на посвещаване. Може би, преди да се присъедини към Исус, Магдалина е изповядвала този култ. Магдала, или Мигдалил, ще рече „селото на гълъбите“ и има доказателства, че там наистина са били отглеждани гълъби за жертвоприношения. А гълъбът е свещеният символ на Астарта.

Една глава, преди да спомене за Мария Магдалина, Лука говори за жена, която маже с миро Исус. И Марко описва подобна случка, където жената също не е назована. И двамата евангелисти не я отъждествяват с Мария Магдалина. Лука обаче казва, че тя е „грешница“. Вече по-късно библеистите отсъждат, че грешницата е Магдалина, понеже от нея „са излезли седем бяса“. Въз основа на това Мария Магдалина и грешницата са смятани за една и съща жена. Не е изключено това да отговаря на истината. Ако Магдалина е била езичница, тя автоматично става „грешница“ не само за Лука, но и за по-късните църковници.

Ала дори и да е била „грешница“, тя е нещо повече от „обикновена проститутка“ в традиционния смисъл. Явно е заможна. Според Лука например сред приятелките й е съпругата на високопоставен царедворец на Ирод — „на домакина Иродов“, и заедно с нея и с други жени „услужваха на Иисус с имотите си“. Жената, помазала с миро Исус, също е богата. В евангелие от Марко се подчертава, че мирото и елеят са много скъпи.

Целият епизод с помазването на Исус явно има твърде важни последици. Иначе защо евангелистите ще наблягат толкова много на него? Изглежда, става дума не просто за някакъв импулсивен спонтанен жест, а за добре подготвен ритуал. Да не забравяме, че помазването по традиция е запазено право само на царете, а също на „истинския Месия“, което ще рече „помазан“. Оттук следва изводът, че чрез това помазване Исус вече наистина става Месия. А жената, възложила му тази свещена роля, едва ли е случайна.

При всички положения към края на мисионерството на Исус Мария Магдалина вече има огромно значение. И в трите синоптични евангелия името й неизменно оглавява списъка на жените, следващи Исус, точно както Симон, или Петър, е посочван винаги пръв измежду мъжете, ученици на Спасителя. И естествено тъкмо Мария Магдалина вижда първа след разпятието, че гробът му е празен, тъкмо на нея той най-напред разкрива, че е възкръснал.

Във всички евангелия Исус се държи с Мария Магдалина както с никой друг, не крие предпочитанията си към нея, което вероятно е породило у другите му ученици известна ревност. Ето защо са очевидни опитите в по-късните предания да се очерни ако не името й, то поне нейното минало. Представянето й като блудница вероятно е нещо като отмъщение към жената, по-близка с Исус от всеки друг: все пак човешко е останалите да са й завиждали. Ако другите „християни“, живели по времето на Исус или след това, са ревнували Мария Магдалина за необикновените й отношения с техния духовен водач, вероятно е имало опити значението й да бъде принизено. Дори днес я смятаме за грешница, а през Средновековието поправителните домове за разкаяли се проститутки се наричат „магдалини“. Ала от евангелията личи, че жената, дала името на тези институции, не заслужава да бъде позорена.

Каквато и да е ролята й в евангелията, тя не е единствената „претендентка“ за съпруга на Исус. Има още една жена, чието присъствие е най-осезаемо в четвъртото евангелие и която е известна като Мария от Витания, сестрата на Марта и Лазар. И тя, и семейството й определено са много близки с Исус. И те са заможни и в едно от скъпите предградия на Йерусалим имат къща, достатъчно голяма, за да побере Учителя и всичките му сподвижници. И още нещо, от епизода с Лазар личи, че в къщата има и гробница, невероятен лукс за времето на Исус, от който се вижда, че семейството не само е богато, но явно е и със знатно потекло. В библейски Йерусалим, пък и във всеки днешен град земята струва скъпо и само на малцина им е по джоба да притежават семейна гробница.

Когато в Четвърто евангелие Лазар се разболява, Исус е извън Витания и е отседнал за няколко дни с учениците си край река Йордан. Макар да научава за това, остава там още два дни — доста необичайна реакция, — след което се връща във Витания, където Лазар вече лежи в гроба. Марта се втурва насреща му с виковете: „Господи, да беше тук, нямаше да умре брат ми“ (Йоан. 11:21). Твърде странно твърдение: как така, ако Исус е присъствал физически там, мъжът е нямало да умре? Случката обаче е показателна с това, че Марта посреща Исус сама. Би могло да се очаква, че и сестра й ще е с нея. Ала Мария си стои вкъщи и излиза едва след като Исус й нарежда. Епизодът донякъде е изяснен в „тайното“ евангелие от Марко, намерено от професор Мортън Смит и цитирано по-горе. В укритите пасажи от Марко Мария все пак излиза от къщата още преди Исус да й е заповядал, и веднага получава гневните укори на учениците, които Спасителят е принуден да успокои.

Има логика в това Мария да си стои вкъщи, когато Исус идва във Витания. Според еврейските обичаи тя е в „шивех“, траур. Но защо не отива заедно с Марта да посрещне Исус? Съществува едно-единствено обяснение: според тогавашните еврейски закони жена в траур няма право да напуска къщата, освен ако не я накара мъжът й. В тази случка поведението на Исус и Мария от Витания се вмества изцяло в еврейските изисквания към съпруга и съпругата от онова време.

Съществува още едно доказателство, че Исус може би е бил женен за Мария от Витания. То се появява сякаш ни в клин, ни в ръкав в евангелие от Лука:

И както вървяха, Той влезе в едно село; една жена, на име Марта, Го прие у дома си.

Тя имаше сестра, на име Мария, която седна при нозете на Иисуса и слушаше речта Му.

А Марта се улиса в голяма шетня и, като пристъпи, рече: Господи, небрежиш ли, дето сестра ми ме остави сама да шетам? Кажи й, прочее, да ми помогне.

Иисус й отговори и рече: Марто, Марто, ти се грижиш и безпокоиш за много неща, а пък едно е само потребно. И Мария избра добрата част, която няма да й се отнеме.

Лука. 10:38-42

От молбата на Марта личи, че Исус е имал някакво влияние върху Мария. По-важни са обаче думите на Исус. Във всеки друг контекст човек без колебание ще разтълкува отговора му като намек за брак. При всички положения от него личи, че Мария от Витания е не по-малко ревностна ученичка на Исус, отколкото Магдалина.

Има основателни причини да смятаме, че Мария Магдалина е жената, помазала Исус. А дали Мария Магдалина всъщност не е Мария от Витания, сестрата на Марта и Лазар? Дали тези жени, които в евангелията се появяват в три различни контекста, не са едно и също лице? Църковниците от Средновековието явно са смятали така, същото становище е намерило отражение и в народните предания. На това мнение са и повечето съвременни библеисти. Съществуват множество доказателства в подкрепа на подобна гледна точка.

В евангелията и от Матей, и от Марко, и от Йоан се подчертава, че Мария Магдалина е присъствала на разпъването на Исус. В никое от тях обаче не се споменава, че там е била и Мария от Витания, нещо твърде странно за такава пламенна последователка на Исус. Звучи неправдоподобно тя — да не говорим за брат й Лазар — да не са присъствали в този върхов момент от живота на Исус. Подобен пропуск е необясним и алогичен, освен ако Мария от Витания, разбира се, не е упомената в евангелието под друго име — Магдалина. В случай че Мария Магдалина и Мария от Витания са една и съща жена, е повече от ясно, че и Мария от Витания е била на разпъването.

И така Мария Магдалина може да бъде отъждествена с Мария от Витания, а също с жената, помазала Исус. В Четвърто евангелие е посочено, и то недвусмислено, че Исус е помазан от Мария от Витания:

Беше болен някой си Лазар, от Витания, от градеца на Мария и сестра й Марта.

(А Мария, чийто брат бе болен, беше оная, която помаза Господа с миро и отри нозете Му с косата си)

Йоан. 11:1-2

В следващата глава отново се казва:

Шест дни преди Пасха Иисус дойде във Витания, дето беше умрелият Лазар, когото възкреси от мъртвите.

Там Му приготвиха вечеря, и Марта прислужваше, а Лазар беше един от седналите с Него на трапезата.

Мария пък, като взе литра нардово чисто, драгоценно миро, помаза нозете Иисусови, и с косата си отри нозете Му; и къщата се напълни с благоухание от мирото.

Йоан. 12:1-3

Тоест пределно ясно е, че Мария от Витания и жената, помазала Исус, са едно и също лице. Макар и да не е много сигурно, не е изключено тази жена да е и Мария Магдалина. С други думи, ако Исус е бил семеен, има само една жена, която би могла да му е съпруга: жена, която често е споменавана в евангелията с различни имена и в различни роли.

Любимият ученик

3. Ако Мария Магдалина и Мария от Витания са една и съща жена и тази жена е съпруга на Исус, излиза, че Лазар е негов шурей. Има ли в евангелията доказателства, че той наистина му е роднина?

Лазар не е посочен по име в евангелията от Лука, Матей и Марко, макар че и Марко е описал възкресяването му и по-късно този пасаж е бил заличен. Така че Лазар ни е познат само от Четвърто евангелие — евангелие от Йоан. От него обаче става ясно, че се е ползвал с привилегировано положение, което не се ограничава единствено с възкресяването му от мъртвите. И в тази, и в доста други случки Лазар е представен като човек, по-близък с Исус дори от учениците му. Но колкото и да е странно, не е посочен сред тях.

За разлика от Христовите ученици над него тегне реална опасност. Според Четвърто евангелие, след като решават да се отърват от Исус, „първосвещениците се сговориха да убият и Лазаря“ (Йоан. 12:10). Явно той по един или друг начин се е застъпвал за своя Учител, което невинаги важи за някои от другите му ученици. На теория само по силата на този факт Лазар също се превръща в негов ученик — въпреки това обаче не е посочен като такъв. Не се споменава и да е присъствал на разпятието, с което на пръв поглед е проявил черна неблагодарност към човека, комуто буквално дължи живота си. Освен ако, разбира се, не се е укрил заради заканите, отправени към него. Странното обаче е, че оттук нататък името му не се споменава никъде в евангелията. Той сякаш изчезва вдън земя. Но дали наистина е така? Опитахме се отново да открием нещо за Лазар.

След тримесечния си престой във Витания Исус отива със своите ученици на река Йордан, която е само на ден път от градеца. При него идва човек, който му съобщава, че Лазар е болен, но който не назовава младежа по име. Обратното, той описва болния като „оня, когото обичаш“ (Йоан. 11:3). Исус посреща новината доста необичайно. Вместо начаса да иде и да помогне на човека, когото обича, той отсича нехайно: „Тая болест не е за умиране, а за слава Божия, за да се прослави чрез нея Син Божий“ (Йоан. 11:4). И ако думите му са озадачаващи, действията му са още по-странни: „А когато чу, че е болен, престоя два дни в мястото, дето се намираше“ (Йоан. 11:6). Накъсо, остава още цели два дни на Йордан въпреки тревожната вест, която е получил. Накрая решава все пак да се върне във Витания, като казва на учениците си нещо, което е в пълен разрез с предишните му думи: че Лазар е мъртъв. Въпреки това не е особено загрижен и заявява недвусмислено, че „смъртта“ на Лазар е подчинена на някаква цел и че всички трябва да се съобразяват с тази цел: „Лазар, нашият приятел, е заспал, но отивам да го събудя“ (Йоан. 11:11). А четири стиха по-долу всъщност признава, че цялата работа е инсценирана и внимателно подготвена отнапред: „Ала се радвам за вас, че Ме нямаше там, та да повярвате; но да идем при него“ (Йоан. 11:15). Подобно поведение наистина е необичайно, още по-необичайна обаче е реакцията на Христовите ученици: „Тогава Тома, наричан Близнак, каза на съучениците си: да идем и ние да умрем с Него“ (Йоан. 11:16). Какво значи това? Ако Лазар наистина е мъртъв, учениците едва ли смятат да извършат масово самоубийство. Как да си обясним и блаженото нехайство на Исус, безразличието, с което посреща вестта, че Лазар е болен, и спокойствието, с което остава на Йордан, вместо да се върне незабавно във Витания?

Както подчертава и професор Мортън Смит, обяснението вероятно се крие в някакъв горе-долу обичаен ритуал на посвещаване в „тайнствено учение“. Смит доказва, че подобно посвещаване и обредите, свързани с него, са доста разпространени в Палестина от времето на Исус. Те често включват символична смърт и прераждане, обозначавани именно с тези имена; усамотяване в гроб, олицетворяващ за преродения майчината утроба; ритуал, често наричан кръщаване и свеждащ се до това, че посвещаваният бива потапян символично във вода; чаша вино, отъждествявано с кръвта на пророка или магьосника, ръководещ церемонията. Отпивайки от виното, ученикът символично се слива със своя учител в мистично „единство“. Твърде показателно е, че св. Павел обяснява точно с тези думи целта на кръщаването. По време на Тайната вечеря Исус също използва тези фрази.

Както изтъква професор Смит, с мисионерството си Исус се доближава много до магьосниците, лечителите и чудотворците от своята епоха[12]. И в четирите евангелия той непрекъснато се среща тайно с хора, които смята да лекува или с които разговаря насаме. После често ги моли да не издават какво се е случило. А колкото до обикновените хора, с тях Исус говори най-често с алегории и притчи.

Както се убеждаваме, докато Исус е на река Йордан, Лазар явно се е подложил на типичен ритуал за посвещаване, включващ както повечето обреди от този род символично възкръсване и прераждане. В тази светлина желанието на учениците да „умрат с Него“, както и странното равнодушие на Исус към болестта на Лазар вече имат съвсем логично обяснение. Е, да, Мария и Марта, пък и доста други хора са силно разтревожени, но те вероятно просто не са наясно за какво става дума. Или пък по време на посвещаването е допусната някаква грешка, както в ония времена се е случвало доста често. Или пък цялата случка е умело инсценирана, нещо, за което са знаели малцина.

Ако наистина става въпрос за ритуално посвещаване, Лазар очевидно е предпочетен пред другите и пръв измежду учениците е посветен, което неминуемо му е навлякло завистта на останалите. Но защо е избран точно този дотогава неизвестен мъж от Витания? Защо точно той е предопределен за нещо, в което учениците толкова искат да го последват? Защо след време мистично ориентирани „еретици“ като карпократите отделят такова внимание на този въпрос? И защо целият епизод е махнат от евангелието от Марко? Може би защото Лазар е „оня, когото Иисус обича“ повече от другите ученици? Или понеже той има с Исус по-особени отношения — например му е шурей? Вероятно и двете, вероятно Исус е опознал и е обикнал Лазар тъкмо защото той му е шурей. При всички положения тази обич непрекъснато се изтъква. Когато Исус се връща във Витания и се просълзява — или най-малкото, се прави, че се просълзява, за мъртвия Лазар, юдеите повтарят думите на човека, пратен от сестрите на Лазар да съобщи скръбната вест: „Гледай, колко го е обичал!“ (Йоан. 11:36).

Авторът на Четвърто евангелие, където е описана случката с Лазар, никъде не говори за себе си като за „Йоан“. Всъщност изобщо не съобщава кой е. Но непрекъснато повтаря, че е „ученик, когото Иисус обичаше“ и намеква недвусмислено, че е предпочитан измежду другарите си. На Тайната вечеря най-открито показва личната си близост с Исус, който единствено на него доверява точно как ще бъде предаден:

А един от учениците, когото Иисус обичаше, беше се облегнал на гърдите Иисусови.

Нему Симон Петър кимна да попита, кой ли ще е, за когото говори.

Той, като припадна върху гърдите на Иисуса, рече Му: Господи, кой е?

Иисус отговори: онзи е, комуто Аз натопя залък и подам. И, като натопи залъка, подаде го на Иуда Симонов Искариот.

Йоан. 13:23-26

Кой ли е този „любим ученик“, въз основа на чийто разказ е написано Четвърто евангелие? По всичко личи, че това всъщност е Лазар — „ученикът, когото Иисус обичаше“. Тоест излиза, че Лазар и „любимият ученик“ са един и същи човек и че зад името „Йоан“ всъщност се крие Лазар. Изводът просто се набива на очи. Още повече че не само ние сме стигнали до него. Според професор Уилям Браунлий, един от най-известните библеисти и специалисти по свитъците от Мъртво море: „От някои пасажи в Четвърто евангелие се вижда… че любимият ученик е Лазар от Витания.“[13]

Ако Лазар и „любимият ученик“ са един и същи човек, се изясняват и доста несъответствия: например това, че Лазар сякаш изчезва от Светото писание и не присъства на разпятието. Защото, в случай че Лазар е едно и също лице и е бил на разпятието, тъкмо на него Исус би поверил да се грижи за майка му. Той отправя тази молба с думи, с каквито един човек би се обърнал към шурея си:

А Иисус, като видя майка Си и стоещия там ученик, когото обичаше, казва на майка Си: жено, ето син ти!

После казва на ученика: ето майка ти! И от оня час ученикът я прибра при себе си.

Йоан. 19:26-27

Последните думи от този цитат са особено показателни: останалите ученици са напуснали домовете си в Галилея и на практика нямат къщи, за разлика от Лазар, който притежава дом — същия онзи дом във Витания, където Исус е свикнал да отсяда.

След като първосвещениците решават да погубят и Лазар, той вече не е споменат по име никъде в евангелието. Сякаш изчезва вдън земя. Но ако наистина е „любимият ученик“, всъщност изобщо не е изчезнал и придвижването и действията му могат да бъдат проследени чак до края на Четвърто евангелие. В последната му глава отново има една твърде интересна случка, заслужаваща внимание: Исус предрича смъртта на Петър и му нарежда да го „последва“:

А Петър, като се обърна, вижда, че върви подире му ученикът, когото Иисус обичаше, и който на вечерята се бе облегнал на гърдите Му и рекъл: Господи, кой ще Те предаде?

Него като видя, Петър дума на Иисуса: Господи, а тоя — какво?

Иисус му казва: ако искам да пребъде той, докле дойда, тебе що ти е? Ти върви подире Ми.

И се разнесе тая дума между братята, че тоя ученик няма да умре. Но Иисус му не рече, че няма да умре, но: ако искам да пребъде той, докле дойда, тебе що ти е?

Този е ученикът, който свидетелствува за тия неща и ги написа; и знаем, че свидетелството му е истинско.

Йоан. 21:20-24

Въпреки мъглявия език смисълът на пасажа в общи линии е ясен. „Любимият ученик“ получава изрично указание да чака завръщането на Исус. А в самия текст съвсем недвусмислено се подчертава, че това завръщане не трябва да се тълкува в преносен смисъл, като „Второ пришествие“. Обратното, в него се намеква за нещо много по-прозаично: че след като разпрати другите си последователи по света, Исус скоро ще се върне с някаква специална заръка за своя „любим ученик“, сякаш за да уточни с него нещо конкретно и да му възложи нещо за в бъдеще.

В случай че „любимият ученик“ е Лазар, подобна уговорка, за която не знаят другите сподвижници на Исус, все пак има прецедент. Седмица преди да бъде разпънат, Исус се подготвя за победоносното си завръщане в Йерусалим и за да го стори в съответствие с пророчествата на Стария завет за появата на Месия (Захария. 9:9-10), трябва да си набави ослица. В евангелие от Лука той праща двама свои ученици във Витания със заръката да доведат животното и да кажат на собственика му, че „господарят има нужда от него“. Когато всичко се сбъдва точно както го е предвидил Исус, мнозина го смятат за нещо като чудо. Но дали наистина има чудо? Или става дума за старателно подготвен план? И дали човекът във Витания, дал ослицата в уреченото време, не е Лазар?

Такъв естествено е изводът на д-р Хю Шонфийлд[14]. Той доказва убедително, че Исус е възложил подготовката около тържественото си завръщане в Йерусалим на Лазар и че другите ученици не са знаели за това. Ако наистина е така, излиза, че сред последователите на Исус е имало тесен кръг от хора, които са му помагали и са му съдействали, или семейство, което единствено се е ползвало с доверието на своя учител. Според д-р Шонфийлд в този кръг влиза и Лазар. Това негово становище съвпада с твърдението на професор Смит, че Лазар е предпочитан пред останалите заради своето посвещаване, или символична смърт във Витания. Не е изключено градецът да е бил култово средище, място, където единствен Исус е ръководел ритуалите. В случай че наистина е така, това обяснява и защо името „Витания“ се среща толкова често в нашето изследване. Братството на монасите от Сион нарича „арката“ си в Рен Льошато Витания. Явно по молба пак на братството Сониер дава и на своята вила това име.

При всички положения тайната уговорка, според която „мъжът от Витания“ дава ослицата, проличава отново и в загадъчния край на Четвърто евангелие, където Исус нарежда на „любимия си ученик“ да чака завръщането му. Човек остава с впечатлението, че те двамата имат да се разбират нещо, например кой ще се грижи за семейството на Исус. По време на разпъването си той вече е поверил майка си на грижите на своя „любим ученик“. В случай че е имал жена и деца, вероятно е щял да помоли пак него да се грижи за тях, което е съвсем естествено, ако „любимият ученик“ му е шурей.

Според някои значително по-късни предания майката на Исус умира в изгнание в Ефес, където е написано и Четвърто евангелие. Няма обаче сведения, че „любимият ученик“ се е грижил за нея до края на живота й. Според д-р Шонфийлд Четвърто евангелие едва ли е писано в Ефес, там то само е преработено, допълнено и редактирано от някой презвитер грък, който го е пречупил през собствените си възгледи[15].

Ако „любимият ученик“ не е отишъл в Ефес, какво е станало с него? В случай че той и Лазар са един и същи човек, лесно ще отговорим на този въпрос, понеже съдбата на Лазар е отразена подробно в множество предания, според които, както и според някои ранни църковници, той заедно с Мария Магдалина, Марта, Йосиф Ариматейски и неколцина други заминава с кораб за Марсилия[16]. Там св. Филип обявява Йосиф за светец и го праща в Англия, в Гластънбъри, където той построява християнски храм. Според преданията обаче Лазар и Мария Магдалина остават в Галия: Магдалина умира в Екс ан Прованс или Сен Бом, а Лазар — в Марсилия, където основава първата епархия. Друг от спътниците им — св. Максимин, основава първата епархия в Нарбон.

Ако Лазар и „любимият ученик“ наистина са един и същи човек, вече знаем защо и двамата изчезват. Лазар отива в Марсилия заедно със сестра си, която според легендата пренася и Свещения Граал, или „царската кръв“. А както личи от последната глава на Четвърто евангелие, бягството и животът в изгнание са подготвени не от друг, а от самия Исус и неговият „любим ученик“.

Династията на Исус

4. Ако Исус наистина е бил женен за Мария Магдалина, дали този брак е имал някаква по-особена цел? Възможно ли е да е бил плод на династичен съюз с произтичащите от това политически последици? С други думи, дали потомците от този брак не са заслужавали с пълно право името „престолонаследници“?

В евангелие от Матей се казва недвусмислено, че Исус е от царско потекло, че е истински цар, потомък на Соломон и Давид. Ако наистина е така, значи е имал пълно право да претендира за престола на обединена Палестина, а надписът върху неговия кръст — „Юдейски цар“, не е само садистична гавра. В много отношения той се е намирал в положението, в което през 1745 г. изпада например принц Чарлс Хубави. И е срещнал такава съпротива тъкмо заради ролята си на цар първосвещеник, който е в състояние да обедини страната и евреите и да застраши сериозно Ирод и Рим.

Според някои съвременни библеисти никога не е имало избиване на младенците, извършено по заповед на Ирод. Дори и той да е наредил новородените да бъдат избити, това едва ли е станало с жестокостта, описвана от евангелистите и устната традиция. Ала самият факт, че в тях се говори за подобно нещо, ни навежда на мисълта, че Ирод наистина се е опасявал и страхувал да не бъде изместен от престола. Още повече че властта му е била твърде крехка — крепяла се е на римската войска, която е бранела царя от омразата на неговите превърнати в роби поданици. Но колкото и нестабилно да е било положението на Ирод, реалистично погледнато, той едва ли е бил особено застрашен от слуховете, че се е появил някакъв религиозен и духовен водач, с каквито и без друго е пълно по Светите места от онова време. Той би могъл да се страхува само от реална, конкретна политическа заплаха: от човек, който има повече права върху престола и който е в състояние да получи подкрепата на масите. Избиване на младенците може и да е нямало, преданието за него обаче отразява загрижеността на Ирод, че някой може да предяви претенции към короната и да предприеме конкретни действия срещу него. Подобни претенции са могли да бъдат само политически по характер. И явно са били съвсем сериозни.

Приемем ли, че те са идвали от страна на Исус, ще влезем в противоречие с общоприетия образ на „бедния дърводелец от Назарет“. Имаме обаче основателни причини да го направим. Първо, изобщо не е сигурно, че Исус наистина е от Назарет. „Исус от Назарет“ всъщност е изопачен или погрешен превод на „Исус Назарееца“ или „Исус Назорееца“, или „Исус от Генисарет“. Второ, не е доказано, че по негово време изобщо е имало град Назарет. Той не е отбелязан в нито една географска карта, документ или хроника от римската епоха. Не е споменат и в Талмуда. Няма го и в посланията на св. Павел, които все пак датират отпреди евангелията. За Назарет не говори никъде и Йосиф Флавий, най-известният хроникьор от онази епоха, командвал войска в Галилея и съставил списък на градовете в провинцията. С други думи, едва ли е имало град Назарет чак до 68–74 г. и името на Исус е свързвано с него единствено поради семантична грешка — случайна или преднамерена, с каквито изобилства Новият завет.

Независимо дали е от Назарет, Исус при всички положения не е „беден дърводелец“[17]. Тъкмо обратното, от евангелията излиза, че е високообразован, че се е изучил за равин и общува както със заможни и влиятелни хора, например с Никодим и Йосиф Ариматейски, така и с бедняци. А сватбата в Кана още веднъж доказва на какво обществено положение се е радвал.

Както личи, това не е някакво скромно, бедняшко празненство на „простолюдието“. Обратното, вижда се, че е пищно и че на него присъстват неколкостотин души — все благородници, така да се каже, „каймакът на обществото“. Има множество „служители“, които бързат да изпълнят заръките и на Мария, и на Исус. Има и сват, който явно е от аристокрацията. Виното се лее като река. Когато Исус прави от водата вино, се получават според сегашните мерки около 600 литра, цели 800 бутилки! И то без да се брои вече изпитото вино.

Както се убеждаваме, сватбата в Кана е била пищна, на нея са присъствали все благородници и аристократи. Дори и да не се е женел самият Исус, неговото присъствие, както и присъствието на майка му говорят, че те спадат към същата обществена прослойка. Само така можем да си обясним защо „служителите“ им се подчиняват.

В случай че Исус е бил благородник и е бил женен за Мария Магдалина, твърде вероятно е и тя да има подобно потекло. Както вече се убедихме, сред приятелките й е съпругата на високопоставен царедворец на Ирод. Тя обаче може би е била с още по-високо обществено положение.

Както установихме, проследявайки препратките в „Документите на Братството“, свещеният град Йерусалим, столица на Юдея, първоначално е бил във владенията на вениаминците, които след разгрома във войната с другите племена на израилтяните масово се изселват, макар и, както се отбелязва и в „Документите на Братството“, малка част от племето да остава. Сред потомците на Вениаминовото племе е и св. Павел, който в своето Послание до римляните (11:1) го заявява недвусмислено.

Въпреки конфликта си с другите племена на израилтяните вениаминците явно се ползват с по-особено положение. Наред с другото тъкмо от това племе са първият цар израилски, помазан от пророка Самуил, и първият царски род. Впоследствие обаче Саул е наследен на престола от Давид, който е от Юдиното племе. Той не само измества вениаминците, но и обезсмисля претенциите им, като обявява за своя столица Йерусалим.

Навсякъде в Новия завет се казва, че Исус е от Давидовото коляно, тоест от племето на Юда. Това донякъде го е превърнало в очите на вениаминците в узурпатор, положение, което би могло да бъде преодоляно, ако той се ожени за вениаминка. Така ще създаде династичен съюз със съответните политически последици: Израел ще получи могъщ цар първосвещеник, а Йерусалим символично ще бъде върнат на законните си наследници. Така Исус е щял да получи подкрепата на обединения си народ и да вдъхне ново съдържание на своите претенции към престола.

Никъде в Новия завет не се казва от кое племе е Мария Магдалина. В по-късните предания обаче се споменава, че е с царско потекло, понякога дори се твърди, че е от Вениаминовото племе.

Тук вече започнахме да съзираме очертанията на един цялостен исторически сценарий, в който от гледна точка на политиката имаше здрав разум. Както изглежда, Исус е бил цар първосвещеник от Давидовия род със законни претенции към престола. За да заздрави позициите си, е сключил династичен брак със символично значение. Сетне се е заел да обедини страната, да поведе след себе си своите сънародници, да прогони потисниците, да свали от престола наместниците на римляните и да възвърне славата на царството на Соломон. Такъв човек наистина е бил „Юдейски Цар“.

Разпятието

5. Както показва примерът на Ганди, един духовен водач, стига да има подкрепата на хората, може сериозно да застраши съществуващия режим. Ала един семеен мъж със законни претенции за престола и деца, чрез които да положи основите на династия, представлява много по-страховита заплаха. Има ли в евангелията доказателства, че римляните наистина са смятали Исус за такава заплаха?

По време на разговора си с Пилат Исус непрекъснато е наричан „Юдейски Цар“. Пилат нарежда това да се напише и върху кръста. Професор С. Дж. Ф. Брантън от университета в Манчестър смята, че този надпис е автентичен, както и всичко, пресъздадено в Новия завет. Първо, за надписа се споменава и в четирите евангелия. Второ, епизодът е прекалено смущаващ и компрометиращ, че да е добавен по-късно от хората, „редактирали“ евангелията.

В евангелие от Марко след разговора с Исус Пилат пита първосвещениците: „Какво искате да сторя с Тогова, Когото вие наричате Иудейски Цар?“ (Марк. 15:12). От думите му личи, че поне някои евреи са смятали Исус за свой цар. Пилат също използва титлата и в четирите евангелия. Нямаме причини да смятаме, че го прави колкото да му се присмее и подиграе. В Четвърто евангелие упорито я повтаря въпреки възраженията на тълпата. Нещо повече, в трите синоптични евангелия и самият Исус признава, че претендира за титлата: „Пилат го попита: Ти ли си Иудейският Цар? А Той отговори и му рече: ти казваш“ (Марко. 15:2). В превода отговорът може би звучи двусмислено и това вероятно е търсено преднамерено. В гръцкия оригинал обаче той значи само едно: „Правилно казваш.“ Където и да се появява в Библията, тази фраза е тълкувана по този начин.

Евангелията са писани по време на въстанието от 68–74 г. и малко след него, когато юдаизмът всъщност вече не съществува като организирана обществена, политическа и военна сила. И още нещо, те са създадени за гръко-римската общност, така че малко или повече са пригодени към нея. Рим току-що е водил тежка изнурителна война с евреите, които съвсем разбираемо са представени от евангелистите в ролята на лошите. Авторите на евангелията не могат да си позволят да обрисуват Исус от навечерието на еврейския бунт като политически деец, вероятно свързан с агитацията срещу нашествениците, увенчала се с въстание. И накрая, волю-неволю са принудени да представят римляните и тяхната роля в съда и екзекутирането на Исус във възможно най-благовидната светлина. Така Пилат от евангелията е разбран, отговорен и толерантен човек, който само от немай-къде склонява Исус да бъде разпнат[18]. Но въпреки тези своеволия с историята личи каква е ролята на Рим.

Според евангелията Исус първоначално е осъден от синедриона — съвета на евреите стареи и първосвещеници, които сетне го отвеждат при Пилат, който да потвърди присъдата. От гледна точка на историята в това описание няма никаква логика. В трите синоптични евангелия Исус е взет под стража и е осъден от синедриона вечерта и в сутрешните часове преди Пасха, а според тогавашните еврейски закони е недопустимо първосвещениците да заседават вечерта срещу празника[19], и то извън храма, тоест тяхната смъртна присъда е незаконна, ето защо изправят Исус пред Пилат. Но по принцип синедрионът има право да издава смъртни присъди — макар и не чрез разпъване, а чрез умъртвяване с камъни. Тоест, ако първосвещениците са искали да се отърват от Исус, са щели да го осъдят на смърт чрез умъртвяване с камъни, без да се налага да го пращат и при прокуратора.

И на много други места евангелистите се опитват да оневинят римляните — например когато Пилат проявява готовност да освободи задържания, стига тълпата да го пожелае. Според евангелията от Марко и Матей такъв бил обичаят по Пасха. Всъщност обаче подобен обичай не съществува[20]. Съвременните историци са единодушни, че римляните никога не са провеждали такава политика и че предложението на прокуратора да освободи Исус или Варава си е чиста измислица. Не отговаря на историческата истина и че Пилат не е искал да осъди Исус и че със свито сърце се е подчинил на настояванията на тълпата. Невъзможно е един римски прокуратор, и то толкова безмилостен като Пилат, да отстъпи пред натиска на тълпата. И тук е ясна целта на тези измислици: римските управници да се представят в по-благоприятна светлина и вината да бъде прехвърлена върху евреите, така че Исус да стане приемлив и за римляните.

Възможно е, разбира се, не всички евреи да са били невинни. Дори и римските управници да са се страхували от един първосвещеник цар с претенции за престола, те едва ли са щели да предприемат действия, с които да отприщят масово недоволство и бунт, за тях би било много по-удобно, ако първосвещеникът цар бъде предаден от своите сънародници. Тоест не е изключено да са прибегнали до услугите на някой садукей в ролята на агент-провокатор. При всички положения обаче едно е безспорно: Исус става жертва на римската администрация, на римския съд, присъдата му е издадена от римляни, пак те изпълняват тази присъда, като го екзекутират по начин, по който умъртвяват само враговете на Римската империя. Тоест Исус е разпънат за престъпления не срещу юдаизма, а срещу Рим[21].

Кой е Варава?

6. Съществуват ли в евангелията доказателства, че Исус наистина е имал деца?

В тях не се казва нищо конкретно. Според обичаите обаче от равините се очаква да имат деца, а щом Исус е бил равин, би било твърде странно да остане без деца. Тези доводи, разбира се, не могат да послужат за доказателство. Но съществува по-конкретно, недвусмислено потвърждение: един обвит в загадъчност човек, споменат в евангелията като Варава, или Исус Варава — твърде показателно съвпадение.

Съвременните учени не са сигурни откъде идва името „Варава“ и какво означава то. „Исус Варава“ може би е изопачена форма на „Исус Верави“ — „верави“ е титла, запазена за най-високопоставените и тачени равини и поставяна след първото им име[22]. Тоест „Исус Верави“ вероятно се отнася за самия Спасител. Възможно е първоначално словосъчетанието да е звучало като „Исус вар рави“, тоест „Исус, син на равин“. Няма обаче сведения бащата на Исус да е бил равин. Но ако той е имал син, момчето наистина е щяло да бъде „Исус вар рави“. Съществува и трета възможност — „Исус Варава“ да идва от „Исус вар Аба“, а тъй като на староеврейски „аба“ ще рече „баща“, „Варава“ би могло да означава „син на бащата“, един твърде безсмислен израз, освен ако в случая „бащата“ не е нещо по-особено, например „Небесният баща“. В такъв случай „Варава“ пак е определение на Исус. От друга страна, ако самият Исус е бил баща, „Варава“ се отнася за сина му.

Каквото и да означава самото име, Варава е една твърде любопитна личност. Колкото повече се замисляш над случката, в която се появява той, толкова повече се убеждаваш, че има нещо нередно, че някой се опитва да прикрие нещо. Както и при Мария Магдалина, името на Варава явно е компрометирано съвсем умишлено. Ако Мария Магдалина е описвана в преданията като блудница, то Варава е представян като „разбойник“. Но ако изхождаме от различните отсенки в смисъла, заложен в неговото име, Варава едва ли е бил обикновен разбойник. Защо е опетнен така? Има само едно обяснение: защото Варава всъщност е бил нещо съвсем различно, нещо, което „редакторите“ на Новия завет не са искали да остане в историята.

Строго погледнато, никъде в евангелията Варава не е представен като разбойник. Според Марко и Лука той е политически затворник, размирник, обвинен в убийство и подстрекателство към бунт. В евангелие от Марко обаче той е описан като „прочут затворник“. В Четвърто евангелие вече е представен (в гръцкия оригинал) като „лестай“ (Йоан. 18:40). Думата може да бъде преведена като „крадец“ или „разбойник“. В контекста на онова време тя обаче значи съвсем друго. „Лестес“ най-често е прозвището, с което римляните наричат зилотите[23], войнствено настроените революционери, борещи се за национално освобождение и подстрекаващи в един период към бунтове. След като Марко и Лука са единодушни, че Варава е подстрекавал към бунт, а Матей не ги опровергава, можем спокойно да приемем, че Варава е бил зилот.

Това обаче не е единствената информация за Варава. Според Лука той е бил „хвърлен в тъмница за извършен в града бунт и убийство“. Историците обаче не знаят по онова време да е имало бунт в Йерусалим. Евангелията твърдят обратното. Според тях в града е имало размирици съвсем наскоро — преди няколко дни, когато Исус и учениците му прогонват търговците от храма. Този ли бунт е извършил Варава, та е бил хвърлен в тъмница? По всичко личи, че да. Оттук следва логичното заключение, че и Варава е от учениците на Исус.

Според съвременните учени никога не е съществувал обичай по повод на Пасха да бъдат амнистирани затворници. Но дори и да е съществувал, няма логика Варава да е предпочетен пред Исус. Защо ако той е най-обикновен престъпник, осъден за убийство, тълпата ще настоява да бъде пощаден именно неговият живот? Ако пък е бил зилот или революционер, звучи неправдоподобно Пилат да освободи такъв потенциално опасен човек, а не безобидния мечтател, който на пръв поглед е готов да се подчини на властите. Измежду всички несъответствия, противоречия и небивалици в евангелията изборът на Варава е може би най-странен и необясним. Явно зад тази скалъпена, и то доста нескопосано, случка се крие друго.

Един съвременен изследовател предлага твърде любопитно и правдоподобно обяснение. Той смята, че Варава е син на Исус, а самият Исус е законен цар[24]. Ако наистина е така, изборът на Варава изведнъж започва да звучи съвсем логично. Представете си един поробен народ, изправен пред скорошната екзекуция на своя духовен и политически водач — на Месията, чиято поява му е вдъхнала толкова надежди. При тези обстоятелства кой е по-важен — отделният човек или неговото потомство? Нима не е най-съществено да се запази родословието? Изправен пред такъв съдбовен избор, народът ще предпочете да пожертва своя цар, само и само да оцелеят неговите потомци, престолонаследникът. Спасят ли се потомците, все има някаква надежда за бъдещето.

Твърде вероятно Варава е син на Исус. Смята се, че Исус е роден някъде през 6 г. пр.н.е. и че е разпънат най-късно през 36 г., тоест умрял е на около 42 години. Но дори да е бил разпънат на 33 години, пак е могъл да остави син. Според обичаите от онова време е могъл да се ожени на шестнайсет-седемнайсет години. И на двайсетгодишна възраст да се е оженил, пак е могъл да има син на тринайсет, който според тогавашните представи на евреите вече е бил мъж. Могъл е, разбира се, да има и други деца, заченати дори и ден преди качването му на кръста.

Разпятието в подробности

7. Преди да бъде разпънат, Исус е могъл да има няколко деца. Ако обаче е оживял и след разпятието, вероятността да е оставил поколение се увеличава още повече. Има ли доказателства, че той е оживял след разпятието или че то всъщност е само инсценировка?

Ако се вярва на евангелията, човек просто не може да си обясни защо изобщо Исус е бил разпънат. Според евангелистите негови врагове са само високопоставените евреи от Йерусалим. Ала дори и наистина да са го мразели, те са били в правото си да го осъдят на смърт чрез умъртвяване с камъни, без да замесват римляните. Според евангелията Исус не се е противопоставял на римските управници и не е нарушавал техните закони. И въпреки това е осъден от римляните, според техните закони и кодекси. Разпънат е на кръст — смъртно наказание, прилагано единствено спрямо хора, извършили престъпление срещу Римската империя. Ако Исус наистина е бил разпънат на кръста, излиза, че не е бил така чужд на политиката, както го изкарват евангелистите. Обратното, би трябвало да е извършил нещо, с което да си навлече гнева не само на евреите, но и на римляните.

За каквито и престъпления обаче да е бил качен на кръста, твърдението, че е издъхнал на него, звучи доста неубедително. Просто няма причина Исус да е умрял върху разпятието, както се описва в евангелията.

В практиката да разпъват на кръст римляните следват много строга процедура[25]. След издаване на присъдата бият жертвата с пръчки, та тя да се омаломощи от загубата на кръв. Сетне връзват или заковават ръцете й с пирони за тежка дървена греда, сложена върху плещите и врата й. Осъденият носи гредата до лобното си място. Там екзекуторите прикачат гредата заедно с жертвата на отвесен стълб или кол.

Дишането на осъдения е силно затруднено, освен ако не са прихванати и краката му, така че той да има опора, да прехвърля тежестта си и да намалява натиска върху гърдите. При това положение въпреки нечовешките мъки жертвата — особено ако е здрав и силен мъж, — живее най-малко ден-два. Случвало се е някои осъдени да издържат и цяла седмица, след което издъхват от изтощение, жажда или отравяне на кръвта, ако са приковани с гвоздеи. Понякога агонията им е прекъсвана от самите екзекутори, които чупят краката и коленете им, както смятат да направят и в случая на Исус. Това не е някакво допълнително садистично мъчение, обратното, смята се за проява на състрадание, за последен смъртоносен удар, след който смъртта настъпва мигновено. Осъденият остава без опора, цялата тежест се пренася върху гърдите му и той издъхва от задушаване.

Съвременните учени са единодушни, че единствено Четвърто евангелие се осланя на разказа на очевидец, присъствал на самото разпятие. Според Четвърто евангелие нозете на Исус са приковани към кръста, тоест тежестта не пада изцяло върху гръдните му мускули, и не са счупени. С други думи, поне на теория би трябвало да живее още два-три дни. Но ето че го качват на кръста и след броени часове оповестяват, че е издъхнал. В евангелие от Марко дори Пилат е учуден колко бързо е настъпила смъртта (Марко. 15:44).

Каква ли е причината да умре толкова бързо? Едва ли копието, с което един войник го пробожда в ребрата, защото според Четвърто евангелие в този момент Исус вече е мъртъв (Йоан. 19:33). Има само едно обяснение: че е издъхнал от изтощение, преумора, обща отпадналост и раните от побоя с пръчки. Ала и тези неща едва ли толкова бързо са се оказали смъртоносни. Но въпреки физиологичните закономерности е възможно и те да са били фатални: знаем, че понякога човек умира и от по-дребни неща. И все пак в цялата история има нещо съмнително. Според Четвърто евангелие екзекуторите на Исус се канят да му счупят пищялите, за да ускорят смъртта. Но защо ще си правят този труд, след като той вече агонизира?

Според евангелията Исус умира във възможно най-подходящия, най-удобния момент: тъкмо преди да му счупят краката. Така се сбъдва пророчеството от Стария завет. Съвременните библеисти са единодушни, че Исус сякаш предначертава, нагажда живота си спрямо тези пророчества, според които рано или късно ще се появи Месия. Тъкмо затова настоява да му доведат от Витания ослица, с която да влезе победоносно в Ерусалим. Разпятието сякаш също е съобразено с пророчествата в Стария завет[26].

С други думи, тази наглед съвсем своевременна привидна „кончина“ на Исус, която го спасява от сигурна гибел и с която той се „вмества“ в старозаветните пророчества, изглежда, меко казано, доста съмнителна. Всичко в нея е прекалено точно и съвършено, че да е плод на съвпадение. Тоест тя или е „съчинена“ по-късно, или е замислена предварително. Съществуват множество доказателства в потвърждение на второто.

В Четвърто евангелие, вече докато е прикован към кръста, Исус казва, че е жаден. В отговор му дават гъба, уж напоена с оцет — случка, описана и в другите евангелия. На тази гъба обикновено се гледа като на поредната садистична гавра. Но дали наистина е така? Оцетът, както и прокисналото вино, действат стимулиращо, имат ефекта на ароматичните соли и често са давани на робите в галерите, припаднали след бой с пръчки. Помирише ли оцет, пийне ли малко от него, един ранен или изтощен човек само ще си възвърне временно силите. При Исус обаче въздействието е обратно. Още щом вкусва от оцета, той изрича последните си думи и „предава дух“. От физиологична гледна точка подобна реакция е необяснима. Тя обаче ще е съвсем естествена, ако гъбата е напоена не с оцет, а с някакво сънотворно, например със смес от опиум и беладона, прилагани масово в Близкия изток от онова време. Но защо му е на Исус да взима сънотворно? Има само едно обяснение: защото това също влиза в предварително разработения сложен и доста находчив сценарий на разпятието, при което жертвата уж умира, но всъщност остава жива. С един такъв сценарий не само ще бъде спасен Исус, но ще се сбъдне и старозаветното пророчество за Месията.

В разпятието има и други противоречия и несъответствия, доказващи, че наистина е съществувал подобен сценарий. Според евангелията Исус е разпънат на място с името Голгота, което на арамейски ще рече „череп“. В по-късните предания Голгота е отъждествявана с голо, прилично на череп възвишение северозападно от Йерусалим. Евангелистите обаче са пределно ясни в описанието на мястото, където е бил разпънат Исус и което няма нищо общо с гол, наподобяващ череп хълм. Най-конкретно е Четвърто евангелие: „На онова място, дето беше разпнат, имаше градина, и в градината — нов гроб, в който още никой не бе полаган“ (Йоан. 19:41). Тоест, Исус е бил разпънат не на голо възвишение, нито пък на място за публични екзекуции, а в градина със семейна гробница или недалеч от нея. Според Матей (27:60) тази гробница и градина са на Йосиф Ариматейски, който по думите и на четиримата евангелисти е богат и макар и негласно, е ученик на Исус.

Според повечето предания разпятието е едва ли не някакво публично зрелище, достъпно за тълпата, на което са присъствали хиляди хора. Според евангелията обаче Исус е разпънат при съвсем други обстоятелства. Матей, Марко и Лука пишат, че повечето хора, включително и жените, наблюдавали разпятието, „стоят надалеч“ (Лука. 23:49). Тоест екзекуцията на Исус не е някакво публично зрелище и той е разпънат в частен имот. Някои съвременни учени смятат, че това е станало в Гетсиманската градина. Ако Гетсимания е влизала в имотите на някой от тайните му ученици, вече си обясняваме защо преди разпятието Исус се разхожда толкова свободно из нея[27].

Не е нужно да споменаваме, че една екзекуция, извършена далеч от чужди погледи, в нечий имот дава голям простор за всякакви машинации и фалшификации: за фалшиво разпъване, за изкусно инсцениран ритуал. На нея присъстват малцина. Както потвърждават и синоптичните евангелия, обикновените хора наблюдават отдалеч разигралата се драма. А отдалеч едва ли се е виждало кой точно е разпънат и дали наистина е издъхнал.

Невъзможно е, разбира се, подобен „театър“ да е организиран без мълчаливото съгласие на Пилат Понтийски или на някой друг високопоставен римски управник. Знаем, че Пилат е бил жесток тиранин. Той обаче е бил подкупен и продажен. За разлика от Пилат от евангелията историческият прокуратор преспокойно е могъл да пощади живота на Исус — срещу тлъста сума и може би гаранции, че занапред той няма да се занимава с политика и размирничество.

Каквито и да са подбудите, няма съмнение, че Пилат е замесен в цялата история. Прокураторът не отхвърля твърдението на Исус, че е „Юдейски цар“, учудва се, поне привидно, че той е издъхнал толкова бързо, и може би най-важното, дава тялото му на Йосиф Ариматейски.

Според римското законодателство от онова време разпънат човек не може да бъде погребан[28]. Нещо обичайно е при телата на екзекутираните да има стража и тя да не позволява роднините или приятелите да прибира мъртъвците, които просто биват оставяни върху кръста, където се разлагат или са разкъсвани от лешоядите. Въпреки това Пилат нарушава грубо установената процедура и веднага разрешава на Йосиф Ариматейски да прибере тялото на Исус. Това говори, че прокураторът донякъде е съпричастен. Свидетелства обаче и за други неща.

В превода на евангелието от Марко Йосиф Ариматейски моли Пилат за тялото на Учителя. Прокураторът се учудва, че Исус е мъртъв, пита един стотник отдавна ли е умрял и после, удовлетворен, дава тялото на Йосиф. На пръв поглед всичко е ясно. Но в гръцкия оригинал на евангелие от Марко нещата не са толкова прости. Когато моли за тялото на Исус, Йосиф използва думата „сома“, употребявана единствено за тялото на жив човек, докато Пилат, след като изпълнява молбата му, използва думата „птома“, която вече означава „труп“[29]. Тоест в гръцкия оригинал Йосиф съвсем недвусмислено иска тялото на жив човек, а Пилат му дава онова, което мисли или се преструва, че мисли, за труп.

При положение че по принцип е забранено да се погребват екзекутирани чрез разпъване, звучи доста странно, че Йосиф изобщо получава тяло, било то на жив или на мъртъв човек. Всъщност какво право има той да го иска? Ако му е таен ученик, с тази молба неминуемо се издава — освен ако Пилат вече не е в течение или ако няма някакъв друг фактор в полза на Йосиф.

За Йосиф Ариматейски са се запазили твърде оскъдни сведения. В евангелията е отразено само, че е таен ученик на Исус, че е много заможен и е член на синедриона, съвета на първосвещениците, управлявал под опеката на Рим еврейската общност в Йерусалим. Тоест бил е влиятелен човек, което се потвърждава и от факта, че дръзва да влиза при Пилат и притежава имот със семейна гробница.

Според средновековните предания тъкмо Йосиф Ариматейски съхранява Свещения Граал, а Парсифал му е роднина. Според по-късни легенди той е кръвен роднина на Исус и на неговото семейство. В случай че наистина е така, значи е имал законното право да поиска тялото на Исус; Пилат надали е щял да даде трупа на екзекутирания престъпник на някой случаен човек, но защо да не го направи, ако срещу подкуп му го иска някой роднина на покойника? Ако Йосиф — богат и влиятелен член на синедриона, наистина е роднина на Исус, това е още едно потвърждение, че Исус е с благородническо потекло. Става по-обяснима и връзката на Йосиф със Свещения Граал — „царската кръв“.

Сценарият

Вече имахме някаква плаха хипотеза, че Исус е оставил потомство. Решихме да я доразвием и макар и условно, да я обогатим с някои съществени подробности. Така общата картина стана и по-цялостна, и по-правдоподобна.

Все повече се убеждавахме, че Исус е бил цар първосвещеник — благородник със законни претенции към престола, който прави опит да си възвърне онова, което му се полага. Явно е от Галилея, люлка на съпротивата срещу римляните завоеватели. Същевременно е имал в цяла Палестина, включително и в Йерусалим, мнозина влиятелни богати поддръжници от знатно потекло, сред които е и един член на синедриона, вероятно негов роднина. Нещо повече, във Витания, градец край Йерусалим, е къщата или на неговата жена, или на семейството й; там царят първосвещеник отсяда, преди да влезе победоносно в столицата. Пак във Витания е и центърът на неговия загадъчен култ: в този град Исус си спечелва още привърженици, посвещава в своя култ различни хора, включително шурея си.

Претенциите на царя първосвещеник сигурно са се натъкнали на яростна съпротива от страна на римските управници, както вероятно и на някои продажни евреи, чиито интереси са отстоявани от садукеите. Както личи, и едните, и другите се опитват да осуетят опитите му да си възвърне престола, като просто премахнат претендента за него. Но явно не са сполучили: царят първосвещеник има високопоставени приятели, които подкупват продажния римски прокуратор и с негова помощ инсценират разпъване на кръст — в частен имот, където достъп имат само малцина. Псевдоекзекуцията е организирана така, че обикновените хора да я наблюдават от безопасно разстояние: върху кръста вместо царя първосвещеник е качен друг човек, а дори и да е разпънат самият претендент за трона, той не умира. На здрачаване, когато се вижда още по-малко, „тялото“ е свалено от разпятието, което се намира само на хвърлей от гробницата, откъдето след ден-два изчезва „като по чудо“.

Ако наистина е имало такъв сценарий, къде е отишъл Исус след инсценираната екзекуция? Отговорът на този въпрос няма особено значение за нашата хипотеза, гласяща, че Исус е оставил потомство. Според някои ислямски и индийски предания той умира на преклонна възраст някъде в Изтока, най-вероятно в Кашмир. От друга страна, един австралийски журналист отстоява твърде любопитната и убедителна теза, че Исус е починал в Масада през 74 г., когато крепостта е превзета от римляните и когато той вече е наближавал осемдесетте[30].

Ако се вярва на писмото, което получихме, свитъците, открити в Рен Льошато от Беранже Сониер, съдържат „неопровержими доказателства“, че през 45 г. Исус още е бил жив, само не се посочва къде се е намирал. Една от възможностите е да е бил в Египет и по-конкретно в Александрия, където според преданието горе-долу по същото време мъдрецът Ормус създава Розата и Кръста, чрез която обединява християнството с по-ранни, предхристиянски култове. Дори се намеква, че мумифицираното тяло на Исус е скрито някъде край Рен Льошато, което дава обяснение на посланието, закодирано в свитъците на Сониер: „IL EST LA MORT“ — „ТАМ ТОЙ Е УМРЯЛ.“

Не твърдим, че е отишъл заедно със семейството си в Марсилия — обстоятелствата едва ли са позволявали да го стори. Възможно е просто да не е бил в състояние да пътува, пък и с присъствието си е щял да изложи на рискове своето семейство. Не е изключено да е отсъдил, че е по-необходим в Светите места, където подобно на брат си св. Яков да продължи своето дело. Накратко, нямаме обяснение какво е станало с него, както всъщност и евангелистите.

В светлината на нашата хипотеза обаче по-важно бе какво е станало не със самия Исус, а с неговото семейство, по-точно с жена му, с децата и шурея му. Ако сценарият ни отговаря на истината, заедно с Йосиф Ариматейски и неколцина други те са се прехвърлили тайно с кораб от Светите места в Марсилия, където Мария Магдалина наистина е донесла със себе си Свещения Граал — „царската кръв“, тоест потомците на Давидовото коляно.

[1] Smith. Secret Gospel, p. 14. ↑

[2] Ibid., p. 15. ↑

[3] Ibid., p. 16. ↑

[4] Ibid., p. 16. В евангелие от Марко момъкът с лененото платнище се появява по-късно, в глава 14:51-52. В Гетсимания, когато го предават, Исус е придружаван единствено от „един момък, обвит в платнище по голо тяло“. ↑

[5] В най-старите ръкописи на Светото писание, включително в „Codex Vaticanus“ и „Codex Sinaiticus“, евангелие от Марко завършва различно от варианта, който познаваме ние, с Глава 16, в която има осем стиха. И „Codex Vaticanus“, и „Codex Sinaiticus“ датират от IV в., когато за пръв път Новият и Старият завет са обединени в един том. ↑

[6] Maccoby. Revolution in Judaea, p. 99. ↑

[7] Dodd. Historical Tradition in the Fourth Gospel, p. 423. ↑

[8] Brandon. Jesus and the Zealots, p. 16. ↑

[9] Vermes. Jesus the Jew, p. 99. 10. Observer, 28.III.1971. ↑

[10] Observer, 28.III.1971. ↑

[11] Phipps. Sexuality of Jesus, p. 44. ↑

[12] Smith. Jesus the Magician, p. 81. ↑

[13] Brownlee. Whence the Gospel According to John, p. 192. ↑

[14] Schonfield. Passover Plot, 119, 134. ↑

[15] Ibid., p. 256. ↑

[16] Най-разпространеното предание е преразказано през 1270 г. от Яков Ворагински в неговата книга „Животът на св. Мария Магдалина“ и по-точно в главата „Златната легенда“. Преданието се появява за пръв път в писмена форма в „Животът на Мария Магдалина“ от Рабанус (776–856) — архиепископ на Майнц. За пръв път се споменава, че Йосиф Ариматейски е отишъл в Британия, в „Гластънбъри през древността“ от Уилям Малмсбърийски. Мнозина са на мнение, че епизодът е добавен по-късно в творбата на Уилям Малмсбърийски. ↑

[17] Vermes. Op. cit., p. 21. Авторът споменава, че в Талмуда арамейската дума за „дърводелец“ и „занаятчия“ — „нагар“, е използвана в смисъл „учен“, „начетен човек“. ↑

[18] Maccoby. Op. cit., p. 57. Авторът цитира Филон Александрийски, според когото Пилат „е жесток по природа“. ↑

[19] Cohn, H. Trial and Death of Jesus, p. 97. ↑

[20] Brandon. Op. cit., p. 259. Conn, H. Op. cit., p. 166. Winter, P. On the Tial of Jusus, p. 94. Всички учени, включително Брандън, Уинтър и Хаим Коен, бивш министър на правосъдието на Израел, член на Върховния съд и преподавател по история на правото, са единодушни, че не е имало такъв обичай. Той е измислен, за да се засили вината на евреите. ↑

[21] Brandon. Op. cit., p. 328. Както подчертава професор Брандън, всеки, заел се да установи какво е представлявал историческият Исус, трябва да започне от факта, че римляните го екзекутират за противодържавна дейност. Според Брандън преданието, че той е „юдейски цар“, отговаря на истината. Подобна титла е твърде опасна, та да бъде измислена от първите християни. ↑

[22] Maccoby. Op. cit., p. 216. ↑

[23] Brandon. Op. cit., p. 34. ↑

[24] Joyce. Jesus Scroll, p. 106. ↑

[25] Winter, P. Op. cit. p. 62. Cohn, H. Op. cit., p. 230. ↑

[26] Schonfield. Op. cit., p. 154. ↑

[27] Allegro. The Copper Scroll, p. 100. Авторът привежда доводи в подкрепа на това твърдение. ↑

[28] Cohn, H. Op. cit., p. 238. ↑

[29] The Interlinear Greek-English New Testament p. 214 (Mark 15:43, 45). ↑

[30] Joyce. Op. cit. Авторът твърди, че докато е бил в Израел, са го помолили да изнесе нелегално от страната един от свитъците, намерени при разкопките в Масада. Той отказал, но все пак видял свитъка. Бил подписан от „Йешуа бен Яков бен Генисарет“ и авторът обрисувал себе си като човек на осемдесет години и като последния законен цар на Израел (с. 22). В превод името означава Исус от Генисарет, син на Яков. Джойс смята, че автор на свитъка е Исус от Назарет. ↑

13. Тайната, която църквата слага под забрана

Давахме си сметка естествено, че нашата хипотеза влиза в разрез с общоприетото християнско учение. Ала колкото повече развивахме тезата си, толкова по-ясно ни ставаше, че това учение такова, каквото се е съхранило през столетията, се свежда само до една твърде произволна компилация от факти, подложени на строга редакция и цензура. С други думи, Новият завет представя Исус и неговото време в светлина, която да не противоречи на интересите на някои хора и групировки, почувствали се, пък и чувстващи се до ден-днешен застрашени от цялата тази история. И всичко, което противоречи или би могло да накърни тези интереси — например „тайното“ евангелие от Марко, бива заличавано, и то до такава степен, че в един момент зейва вакуум. И в този вакуум догадките са не само оправдани, но дори и насърчавани.

В случай че Исус е бил законен престолонаследник, той поне в началото е бил подкрепян от сравнително малка част от населението: от най-близките си роднини в Галилея, от някои представители на своята благородническа прослойка и от шепа високопоставени съмишленици в Юдея и по-точно в столицата на провинцията Йерусалим. С толкова малко последователи, пък били те и влиятелни, едва ли е могъл да постигне целта си — да се възкачи на престола. Налагало се е да привлече съмишленици и от другите прослойки — точно както принц Чарлс Хубави през 1745 г., ако повторим вече използваното сравнение.

А как човек печели последователи? Като отправя към хората послание, с което да си спечели тяхната поддръжка и вярност. Не е задължително подобно послание да е цинично, както обещанията на някои съвременни политици. Обратното, то може да е съвсем искрено, да бъде отстоявано с най-благороден и пламенен идеализъм. Ала въпреки откровено религиозната насоченост на това послание, то преследва същите цели, както обещанията на днешните политици: да привлече повече последователи. Исус отправя послание, с което се опитва да стори точно това: да вдъхне надежда на онеправданите, на ощетените, потиснатите и ограбените. Стига да преодолее предразсъдъците и предубежденията си, съвременният читател ще разпознае механизъм, изключително разпространен и в днешния свят: механизъм, чрез който откак свят светува, хората се обединяват в името на една обща цел и се противопоставят на деспотите. Важното в случая е, че посланието на Исус е и политическо, и етическо. То е адресирано към определени прослойки в обществото с конкретни политически възгледи. Защото той е могъл да се надява на подкрепата единствено на онеправданите, на ощетените, потиснатите и ограбените. Влезли в съглашателство с римляните, садукеите, както всички предатели в историята, едва ли щели да се разделят на драго сърце с онова, което са притежавали, и да излагат на риск спокойствието и сигурността си.

Както личи и от евангелията, посланието на Исус не е нито ново, нито особено оригинално. Не е изключено и той да е бил фарисей, тъй като учението му в много отношения повтаря възгледите на фарисеите. Както се вижда и от Свитъците от Мъртво море, в тях има и доста от учението на есеите. Ала макар и самото послание да не е кой знае колко оригинално, то за пръв път е отстоявано по този начин. Исус безспорно е бил изключително обаятелна личност. Вероятно е притежавал дарбата да лекува и да върши други „чудеса“. Имал е таланта да предава идеите си чрез увлекателни и интересни притчи, за които не се иска особена начетеност и които достигат до сърцата на всякакви хора. И още нещо, за разлика от своите предшественици, есеите, Исус не е принуден да се ограничава единствено с предсказания за скорошната поява на месия: може да твърди, че този месия е самият той. А това естествено е правело думите му много по-убедителни и достоверни.

Ясно е, че при победоносното си влизане в Йерусалим Исус вече е успял да си спечели много привърженици. Те обаче се делят на две групи с твърде различни интереси. От една страна, е сравнително малобройното ядро от „посветени“: близки роднини, други благородници, богати и влиятелни съмишленици, чиято главна цел е да видят своя водач на престола. От друга, е множеството: обикновените отрудени хора, чиято основна цел е да видят как посланието и съдържащото се в него обещание се сбъдват. Важно е да разграничим тези две групи. Политическата им цел — да направят Исус цар, съвпада. Ала подбудите, които двете групи влагат в тази цел, са противоположни.

Когато начинанието се проваля, крехкият съюз между двете групировки — между „привържениците на посланието“ и хората, подкрепящи рода и семейството — явно се разпада. Изправено пред риска от пълен погром и изтребление, семейството прави единствения възможен избор: да запази дори с цената на изгнаничество потомството, нещо, на което открай време държат изключително много всички благороднически семейства и царски династии. Бъдещето на рода обаче не е от значение за „привържениците на посланието“: за тях е важно да съхранят и разпространят самото послание.

Християнството, каквото се е запазило през първите столетия от своето съществуване и каквото го знаем днес, е рожба на „привържениците на посланието“. Неговото разпространение и развитие са широко отразени в трудовете на учените, че да се спираме тук на този въпрос. Достатъчно е да споменем, че още при св. Павел „посланието“ започва да се избистря и да приема определена форма, превърнала се в основа на цялата християнска теология. По времето, когато са писани евангелията, най-важните доктрини на новата религия вече на практика са утвърдени.

Тя е предназначена главно за римляните и за хората, възприели техния начин на живот. Ето защо Рим по необходимост е оневинен за смъртта на Исус и вината е прехвърлена върху евреите. Това обаче не е единствената волност спрямо историческата истина, преиначена, за да се хареса на римляните, свикнали да боготворят своите управници: по онова време Цезар вече официално е обявен за бог. За да може да мери ръст с него, Исус, който дотогава изобщо не е обожествяван, също трябва да бъде превърнат в бог. И Павел го прави.

За да бъде разпространена от Палестина в Сирия, Мала Азия, Гърция, Египет, Римската империя и Западна Европа, новата религия трябва да бъде „адаптирана“ за хората в тези райони, а също да се пребори с вече наложилите се там вероизповедания. Накъсо, новият бог не бива да отстъпва по мощ, величие и чудотворство на божествата, които трябва да измести. За да намери почва в Римската империя, Исус трябва да е не старозаветен Месия, не цар първосвещеник, а бог в класическия смисъл на думата, който подобно на божествата на сирийците, финикийците, египтяните и древните гърци и римляни е минал през подземния свят, през мъките на ада, за да възкръсне, изпълнен с нови сили, заедно с пролетта. Точно тогава възкресението му придобива такова огромно значение; причината е повече от очевидна — така Исус е поставен редом с Тамуз, Адонис, Атис, Озирис и всички останали умрели и възкръснали богове, битуващи не само в митологията, но и в съзнанието на хората от онова време. По същата причина е наложена и доктрината за непорочното зачатие. А колкото до Великден, празника на смъртта и възкресението, той е определен така, че да съвпадне с обредите по посрещането на пролетта, характерни за другите култове и вярвания от онази епоха.

С една дума, налага се да бъде разпространен митът за един бог, тоест истинското семейство от кръв и плът на този „бог“, политическите и династичните моменти в живота му стават излишни — те са свързани с конкретно време и място и биха накърнили ореола на универсалност, създаван около Исус. Ето защо от биографията му най-безцеремонно са зачеркнати всички политически и родословни подробности. По същата логика малко по малко са заличени и връзките му например със зилотите и есеите, тъй като те, меко казано, са твърде смущаващи. Нима приляга на един бог да участва в сложно съзаклятничество, поставящо си ограничени във времето политически и династични цели, още повече че то претърпява провал? Накрая не остава нищо освен написаното в евангелията: пестелив, сведен до митове разказ, в който действието се развива по една случайност в превзетата от римляните Палестина от I в. и в който всъщност са изложени вечни като във всеки мит истини.

Докато „посланието“ претърпява това развитие, семейството и поддръжниците му явно не стоят със скръстени ръце. Както отбелязва Юлий Африкански, летописец от I в., оцелелите роднини на Исус обвиняват в очите управниците от династията на Ирод, че са унищожили родословията на еврейските благородници, за да заличат всички факти, които биха могли да поставят под въпрос претенциите им към престола. Роднините на Исус „се пръсват по целия свят“, като взимат със себе си и някои родословия, оцелели като по чудо по време на въстанието от 66–74 г., когато са унищожени множество документи[1].

За хората, заели се да разпространяват новия мит, истинското семейство на Исус бързо става повече от неудобно, превръща се в потенциална заплаха с непредвидими последици, тъй като знае какво всъщност се е случило и би могло да оспори миротворците. Ето защо още от зараждането на християнството изобщо не се споменава за съществуването на благородническо или царско семейство, за родословие и престолонаследници с политически амбиции. Ето защо — колкото и да е цинично да го признаем — някой вероятно е искал да изтреби до крак и самото семейство, което би могло да оспори новата религия. Ето защо семейството е внимавало да не се вдига шум около него, а първите църковни отци са проявявали такава нетърпимост към всяко отклонение от доктрините, които се опитват да наложат. Ето къде се крият и някои от корените на антисемитизма. Всъщност, като прехвърлят вината върху евреите и оправдават римляните, „привържениците на посланието“, заели се да разпространяват мита, постигат едновременно две цели: правят самия мит и „посланието“ приемливи за римляните и дискредитират семейството, което е еврейско. А антисемитските настроения, които създават, са им добре дошли: ако семейството е намерило убежище в някоя еврейска община в Римската империя, гневът на хората само ще му запуши устата.

След като бива адаптирано за римляните, ранното християнско учение, в което Исус е обожествен, а евреите са превърнати в изкупителна жертва, бързо намира почва. Неговите доктрини са избистрени окончателно през II в. главно благодарение на Ириней, епископ на Лион през 80-те години на II в. Вероятно в най-голяма степен от ранните отци на църквата той превръща християнството в цялостно и последователно вероучение. В обемистия си трактат „Libros Quinque Adversus Haereses[2]“ той изброява всички отклонения от установената вяра и гневно ги заклеймява. Ириней се обявява против многообразието и заявява, че има само една истинска църква, извън която няма изкупление, и че който е против нея, е еретик, тоест трябва да бъде низвергнат и по възможност унищожен.

Измежду множеството разновидности на ранното християнско учение Лионският епископ се опълчва най-яростно срещу гностицизма, според който човек трябва сам да познае божествените истини. Ириней смята, че това подкопава авторитета на свещениците и епископите и осуетява опитите за налагане на единна доктрина, ето защо насочва цялата си енергия за дискредитиране на гностиците. Той проповядва, че човек не бива да търси лично единение с бога, а трябва безпрекословно да вярва в установените догми, за което са нужни теологична система, строго установен кодекс, който да не позволява индивидуални интерпретации. В противовес на личното изживяване и гносиса Ириней отстоява принципите на единната, „католическа“ (тоест общовалидна) църква, основаваща се на писанията на апостолите и на приемствеността. За да наложи създаването на такава църква, лионският епископ обосновава необходимостта от строго установен канон, с други думи, на списък от книгите, признати от църковните власти за боговдъхновени, и се заема да го състави, като включва в него някои от писанията, а други отхвърля. Ириней е първият църковник, чийто канон за Новия завет в общи линии съвпада с днешния.

Подобни мерки не са в състояние, разбира се, да пресекат разпространяването на ранните ереси, които продължават да се радват на популярност. Но тъкмо чрез Ириней ортодоксалното християнство, както го разбират „привържениците на посланието“, придобива цялостна форма, благодарение на която оцелява и накрая побеждава. Няма да е пресилено, ако кажем, че Ириней проправя пътя за онова, което става по времето на Константин, по чиято повеля Римската империя в известен смисъл се превръща в християнска империя.

Ролята на Константин в историята и развитието на християнството е изопачена, фалшифицирана и криворазбрана. Скалъпеният през VIII в. „Константинов дар“, за който вече стана дума в глава девета, още повече обърква нещата. Въпреки това именно на Константин често се приписва окончателната победа, удържана от „привържениците на посланието“, и то не без основания. Ето защо бяхме длъжни да се запознаем по-отблизо с живота му и да разсеем митовете за някои от най-дръзките подвизи, приписвани на него.

Според по-късните теолози Константин наследява от баща си симпатиите му към християнството. Всъщност обаче тези симпатии са плод по-скоро на историческа необходимост: по онова време вече мнозина изповядват християнската вяра, а Константин се нуждае от възможно най-голяма подкрепа, за да се пребори с Максенций за императорския престол. През 312 г. Максенций е разгромен в битката при Милвийския мост, след което пътят на Константин към престола е разчистен. Според преданието в навечерието на решителната битка Константин получил видение, подсилено в по-късните легенди и от пророчески сън: съгледал на небето светъл кръст, върху който пишело: „In Hoc Signo Vinces[3]“, и за да спази небесната поличба, се разпоредил върху щитовете на войската му веднага да бъде изписана гръцката буква „хи ро“, тоест първите две букви на думата „Христос“. Така победата на Константин над Максенций при Милвийския мост е смятана за олицетворение на чудодейната победа на християнството над езическите култове.

Такова е християнското предание, въз основа на което Константин често е смятан за човека, „покръстил Римската империя“. Всъщност обаче императорът няма такива заслуги. За да видим какво точно е направил той, трябва да се запознаем по-задълбочено с фактите.

Първо, Константиновото „покръстване“, ако изобщо е уместно да употребим тази дума, е било не в християнската вяра, а в неприкрито езически култ. Той получава своето видение, или божествено откровение, край езически храм, издигнат в чест на галското божество, съответстващо на Аполон, във Вогезите или край Отьон. Според очевидец, придружавал войската му, Константин вижда бога на слънцето — божество, почитано в някои култове под името Sol Invictus[4]. Има доказателства, че в навечерието на битката Константин става последовател на един от тези култове. При всички положения след битката при Милвийския мост римският сенат издига в Колизея триумфална арка. Надписът върху нея гласи, че Константин е победил „с благословията на Божеството“. Това божество обаче не е Исус, a Sol Invictus — езическият бог на слънцето[5].

В разрез с преданията Константин не прави християнството официална религия на Римската империя, където по негово време най-разпространен е езическият култ към слънцето. Всъщност докато е император, Константин действа като пръв жрец на този култ, а империята му се нарича „Империя на слънцето“. Sol Invictus присъства навсякъде, изобразен е дори върху знамената на императора и монетите. Оттук се вижда, че представата за Константин като ревностен последовател на християнството е погрешна. Самият той е покръстен едва през 337 г., на смъртния си одър, когато е твърде изнемощял или апатичен, за да се противопостави. Неправилно му е приписван и монограмът „хи ро“. В Помпей е открита надгробна плоча, върху която е изсечен същият монограм и която е с цели два и половина века по-стара[6].

Култът към Sol Invictus води началото си от Сирия и римските императори го налагат на поданиците си едно столетие преди Константин. Макар да съдържа елементи от култовете към Ваал и Астарта, в основата си той е монотеистичен: приписва на бога на слънцето силата на всички други божества, взети заедно, и така го поставя по-високо от тях. Нещо повече, не противоречи на култа към Митра, който в онази епоха се радва на еднаква популярност в Римската империя и чиито последователи също се прекланят пред бога на слънцето.

За Константин култът към Sol Invictus е само добре дошъл: негова основна цел, превърнала се едва ли не в натрапчива идея, е да постигне единство — единство в политиката и религията, както и териториална цялост. Култ, или по-точно официална религия, която да съдържа в себе си всички останали култове, само допринася за постигането на тази цел. И Константин заздравява позициите си с култа към Sol Invictus.

Той има много допирни точки с ортодоксалното християнство, което благодарение на това, както и на толерантността на хората, които се прекланят пред Sol Invictus, печели все повече последователи. Тъй като е монотеистичен, култът подготвя почвата и за монотеистичната християнска религия и в известен смисъл я видоизменя. С едикт от 321 г. Константин се разпорежда всички съдилища да бъдат затворени на „свещения ден на слънцето“, който е обявен за почивен. Дотогава свещен ден за християните е събота — еврейският шабат. Според едикта на Константин свещен ден става неделята. Така християнството не само е пригодено към съществуващия режим, но се отдалечава още повече от юдаизма, откъдето всъщност води началото си. Нещо повече, до IV в. Рождество Христово е празнувано на 6 януари. Ала в култа към Sol Invictus най-важният ден в годината е 25 декември — празникът Natavis Invictus[7], който ознаменува раждането (или прераждането) на слънцето и след който дните започват да стават по-дълги. И тук християнството е съобразено с изискванията на римските управници и с тяхната официална религия.

Култовете към Sol Invictus и към Митра си приличат толкова много, че често пъти са бъркани[8]. И в двата основно божество е слънцето. И в двата свещен ден е неделята, а най-големият празник — празникът на раждането, се пада на 25 декември. Ето защо християнството намира допирни точки и с култа към Митра, още повече че в него се набляга на безсмъртието на душата, на съда, пред който тя се изправя, и на възкръсването й.

В името на единството Константин си затваря очите за различията между християнството и култовете към Митра и Sol Invictus, които понякога са непреодолими. Ето защо не се опълчва срещу обожествения Исус и го възприема като земното въплъщение на Sol Invictus. Изгражда християнска църква и в същото време поставя статуи на богинята майка Кибела и на Sol Invictus, който носи неговите черти и всъщност е изображение на самия Константин. В този негов еклектичен и щедър към всички вероизповедания подход отново съзираме стремежа му към единство. Накратко, за Константин вярата е политически въпрос и той се отнася търпимо към всяка религия, допринасяща за целостта на империята.

И така Константин не е „добрият християнин“, какъвто го изкарват по-късните предания, ала в името на единството и обединението той наистина прави много за утвърждаването на ортодоксалното християнство. Така например през 325 г. свиква Никейският църковен събор, на който е уточнено кога се празнува Великден и какви са правата на епископите и така е подготвена почвата за съсредоточаване на властта в ръцете на духовниците. Най-важното обаче е, че на този събор с гласуване[9] се приема, че Исус е бог, а не простосмъртен пророк. Трябва обаче още веднъж да подчертаем, че Константин се ръководи не толкова от набожност, а от стремежа си да постигне единство и от изискванията на времето. Като бог Исус може да бъде отъждествяван с Sol Invictus по-лесно, отколкото като простосмъртен пророк. Накратко, ортодоксалното християнство се оставя да бъде „съчетано“ — и то от политически подбуди, с официалната религия в империята и едва след това Константин се съгласява да го подкрепи.

Така например една година след Никейския събор с негово разрешение са иззети и унищожени всички ръкописи, поставящи под въпрос ортодоксалната християнска доктрина: трактатите, в които автори езичници говорят за Исус, а също писанията на християни „еретици“. Пак по негово нареждане църквата започва да получава строго определени приходи, а Латеранският дворец се превръща в седалище на епископа на Рим[10]. Сетне, през 331 г. императорът поръчва ново издание на Библията и покрива разноските по него. Това е един от най-важните моменти в цялата история на християнството и предоставя на ортодоксите — тоест на „привържениците на посланието“ — небивали възможности.

Четвърт век преди това, през 303 г. императорът езичник Диоклециан се заема да унищожи всички писания на християните, до които може да се добере, и така изчезват документите на църквата, най-малкото онези, които се намират в Рим. Когато Константин поръчва документите да бъдат изготвени наново, пазителите на канона имат възможност да преработят, редактират и напишат наново материалите така, както смятат за добре, в съответствие със своите възгледи. Тъкмо тогава вероятно са нанесени всички съществени поправки в Новия завет, а Исус получава уникалния статут, на който се радва и до днес. Не бива да подценяваме значението на тази разпоредба на Константин. От оцелелите пет хиляди ранни ръкописни екземпляра на Новия завет няма нито един, който да е съставен преди IV в.[11] Новият завет, какъвто го познаваме днес, е дело главно на автори и редактори от IV в. — все пазители на ортодоксалното християнство, „привърженици на посланието“, които отстояват своите тесни интереси.

Зилотите

След Константин развитието на ортодоксалното християнство е добре познато от запазилите се документи. Излишно е да повтаряме, че то се увенчава с окончателната победа на „привържениците на посланието“. Но макар „посланието“ да се утвърждава като основен ръководен принцип в западната цивилизация, то продължава да бъде оспорвано. Въпреки че семейството на Исус е в изгнание, неговите претенции за престола, самото му съществуване все така имат мощна притегателна сила, която твърде често застрашава позициите на ортодоксите в Рим.

„Правоверността“ на тяхната доктрина е обосновавана главно с книгите в Новия завет. Той обаче не е нищо повече от подборка ранни християнски документи, писани през IV в. Съществуват множество други писания, създадени преди Новия завет в сегашния му вид, някои от които хвърлят съществена светлина върху доста утвърдени догми и дори ги оспорват.

Така например от Библията са махнати различни книги, известни днес като апокрифи. Смята се, че някои от тях са писани доста късно, през VI в. Други обаче са предавани от ръка на ръка още през II в. и могат да претендират за достоверност точно както оригиналните евангелия.

Сред апокрифите е евангелието от Петър, екземпляр от което е намерен през 1886 г. в една долина в Горен Нил, макар че още през 180 г. го споменава епископът на Антиохия. Според апокрифното евангелие Йосиф Ариматейски е близък приятел на Пилат Понтийски, което, стига да е вярно, засилва подозренията, че разпятието е било инсценирано. Пак в евангелие от Петър се казва, че Исус е погребан в „Йосифовата градина“. Най-необичайното обаче са последните думи на Исус върху кръста: „Сило, сило моя, защо ме напусна?“[12]

Друг интересен апокриф е евангелието, в което е описано детството на Исус Христос и което датира най-късно от II в., ако не и от по-ранен период. В него Исус е представен като изключително будно дете от плът и кръв, родено от обикновен простосмъртен. Човешките черти у него са дори в повечко: като малък той е палав и немирен, често проявява по доста смайващ начин своя нрав и е твърде безотговорен в чудодействата си. На едно място удря и убива друго дете, което го е обидило. Същата съдба спохожда един от неговите учители, който го държи изкъсо. Подобни описания явно са силно преувеличени, от тях обаче личи как в ония години е трябвало да бъде изобразяван Исус, за да се превърне в бог за своите последователи.

Освен твърде скандалното поведение на Исус като малък в евангелието за детството Исусово откриваме и един любопитен и може би показателен епизод. Когато го обрязват, краекожието му е взето от старица, чието име не е посочено и която го слага в алабастрова кутийка за нардово масло. „В същата алабастрова кутийка, която Мария грешницата извади и от която изля мирото върху главата и нозете на Иисуса.“[13]

Тоест и тук както в одобрените от църквата евангелия има помазване, което явно означава повече, отколкото ни се струва на пръв поглед, и може би влиза във важен ритуал. Ала в този случай се вижда, че помазването е предвидено и подготвяно отдавна. А епизодът ни навежда на мисълта, че между Мария Магдалина и семейството на Исус съществува връзка — макар и смътна и заплетена, и то много преди той, вече трийсетгодишен, да тръгне да изпълнява мисията си. Естествено е да предположим, че родителите му няма да дадат краекожието на първата срещната старица, дори и в молбата й да няма нищо необичайно. Тоест възрастната жена или не е случаен човек, или е близка със семейството на Исус. А това, че след време странната реликва или най-малкото съдът, в който е държана, се оказва у Мария Магдалина, иде да подскаже, че тя и старицата са свързани по някакъв начин. И тук се натъкваме на мъгляви намеци за нещо от по-голямо значение, отколкото се смята днес.

Някои места в апокрифите, например пасажът, където малкият Исус е описан като палаво и невъздържано дете, сигурно са звучали смущаващо за по-късните ортодокси. Те вероятно ще стъписат и повечето днешни християни. Да не забравяме обаче, че подобно на одобрените от църквата книги в Новия завет, и апокрифите са писани от „привърженици на посланието“, твърдо решени на превърнат Исус в бог. Тоест не бива да очакваме те да съдържат нещо, което да компрометира сериозно „посланието“, например описание на политическата дейност на Исус или на амбициите му за престола. Трябваше да търсим другаде доказателства за такива спорни моменти.

В Светите места от времето на Исус има какви ли не юдейски групировки, фракции, секти и сектички. В евангелията, и то в неблагоприятна светлина, са посочени само две от тях: фарисеите и садукеите. Ролята на злодея обаче приляга единствено на садукеите, които наистина влизат в сговор с римските управници. Фарисеите се противопоставят твърдо на Рим; дори да не е бил член на тази секта, Исус отстоява нейните позиции[14].

За да привлекат към новата вяра и римляните, евангелистите волю-неволю оневиняват Рим и хвърлят цялата отговорност върху евреите. Това обяснява защо фарисеите са показани в превратна светлина и са заклеймени наред със своите продажни сънародници — садукеите. Но защо никъде в евангелията не се споменава за зилотите, войнствено настроените „борци за свобода“, които отстояват интересите на своя народ, революционерите, на които римляните на драго сърце биха приписали ако не друго, то поне ролята на злодеите? За този очевиден пропуск няма друго обяснение, освен че Исус е свързан с тях толкова тясно, та връзката не може да бъде премълчана, може да бъде единствено замъглена и поприкрита. Както отбелязва и професор Брандън: „От мълчанието на евангелията за зилотите… определено личи, че Исус е бил свързан с тези патриоти, за които евангелистите предпочитат да не споменават.“[15]

Но каквито и да са отношенията на Исус със зилотите, той безспорно е бил разпънат именно като зилот. Двамата мъже, качени заедно с него на кръста, са описани недвусмислено като „лестаи“, прозвище, с което римляните наричат зилотите. Исус едва ли е бил член на сектата. Същевременно обаче на някои места в евангелията проявява характерните за нея войнственост и агресивност. Общоизвестен е стихът, в който той оповестява, че е дошъл да донесе „не мир, а меч“. В евангелие от Лука нарежда на онези свои последователи, които нямат нож, да си купят (Лука. 22:36), а след пасхалната гощавка лично проверява дали са въоръжени и остава доволен (Лука. 22:38). В Четвърто евангелие, когато Исус е взет под стража, Симон Петър носи нож. Малко трудно можем да съвместим тези пасажи с общоприетия образ на кроткия смирен Спасител. Нима такъв човек ще търпи оръжие, особено в ръцете на един от любимите си ученици, когото смята за „стълб“ на своето учение.

Дори и Исус да не е бил зилот, евангелистите — явно без да искат, намекват за връзката му с войнствената организация. Има убедителни доказателства, че Варава е свързан с Исус, а той е описан като „лестай“. И Яков, и Йоан, и Симон Петър са наричани с прозвища, които ни навеждат на мисълта, че те са симпатизирали на зилотите, а може би дори са членували в сектата. Според съвременните библеисти Юда Искариот идва от „Юда Сикария“, а „сикарий“ е другото име на зилотите и е синоним на „лестай“. По всичко личи, че сикариите са били елитът на зилотите, нещо като отряд за бързо реагиране, съставен от професионални убийци. Накрая стигаме и до ученика на име Симон. В гръцкия оригинал на евангелие от Марко той е наречен „кананайос“, транслитерация на арамейската дума за зилот. В по-късните преводи тази дума е преведена погрешно като „Кананит“. Но евангелие от Лука не оставя място за съмнение: там Симон недвусмислено е наречен зилот. Тоест безспорно е, че поне един от учениците на Исус е бил зилот.

Учудващо е, че в евангелията не се говори — най-малкото открито — за зилотите. Още по-учудващо е отсъствието на есеите, секта, която в ония години се радва на не по-малка популярност от фарисеите и садукеите и с която Исус неминуемо е имал връзка. Всъщност от разказите за Йоан Кръстител се вижда, че той е есей. Сектата явно е пропусната от евангелистите от същите съображения, довели до „отсъствието“ на зилотите. Накратко, отношенията на Исус с есеите, както и със зилотите явно са били прекалено близки и общоизвестни, че да бъдат отричани. Те могат само да бъдат поприкрити и премълчани.

От историците и летописците от онова време знаем, че есеите имат общини навсякъде по Светите земи, а вероятно и извън тях. Сектата се заражда някъде през 150 г. пр.н.е. и се осланя на Стария завет, но го тълкува по-скоро като алегория, отколкото като буквална историческа истина. Пред традиционния юдаизъм предпочита гностичния дуализъм, съчетаващ елементи на култа към Слънцето с учението на питагорейците. Есеите са прочути лечители, славещи се със своите церове. И накрая, придържат се към строг аскетизъм и веднага се открояват сред останалите с простите си бели одежди.

Повечето съвременни учени смятат, че намерените в Кумран свитъци, известни като Свитъците от Мъртво море, всъщност са писани от есеите. Безспорно е и че орденът аскети, живял в Кумран, споделя много от техните възгледи. Подобно на учението на есеите, и Свитъците от Мъртво море отразяват една дуалистична теология. Същевременно в тях е поставено силно ударение върху това, че скоро ще дойде Месия — помазаник, който е пряк потомък на Давидовото коляно[16]. Свитъците са съобразени с календар, в който Пасха е празнувана не в петък, а в сряда, както в Четвърто евангелие. В тях откриваме и редица съществени пасажи, които съвпадат дума по дума с учението на Исус. При всички положения Исус явно е знаел за общината в Кумран и поне някои неща заимства от учението й. Според един съвременен специалист по Кумранските свитъци „те също ни карат да мислим, че много от случките (в Новия завет) всъщност пренасят в живота на Исус очакванията, които хората свързват с месията“[17].

Дори и орденът от Кумран да не се е състоял от есеи, е ясно, че Исус е познавал възгледите на сектата, а вероятно ги е и изучавал. Всъщност учението му до голяма степен е повлияно от тези възгледи. Подобно влияние откриваме и в лечителската му дарба. Но прочетем ли по-задълбочено евангелията, ще се убедим, че е твърде възможно есеите да са присъствали дори по-осезаемо в живота на Исус.

Те веднага бият на очи с белите си дрехи, които, ако се абстрахираме от образите, набили се в съзнанието ни покрай изобразителното изкуство и киното, не са така характерни за Светите места от онова време. В укритото „тайно“ евангелие от Марко бялото ленено платнище играе важна обредна роля и по-нататък е споменато дори в разрешения от църквата общоизвестен вариант. Ако Исус наистина е ръководил във Витания или другаде тайно посвещаване в някакво мистично учение, бялото ленено платнище ни навежда на мисълта, че вероятно това учение по характер е есейско. И още нещо, по-късно мотивът за бялото платнище присъства и в четирите евангелия. След разпятието тялото на Исус сякаш по „чудо“ изчезва от гроба, където остава само някаква фигура в бяло. В евангелие от Матей това е „Ангел Господен“ с „дреха, бяла като сняг“ (Матей. 28:2-3). В евангелие от Марко се споменава „момък, облечен в бяла дреха“ (Марко. 16:5). Лука разказва за „двама мъже в бляскави дрехи“ (Лука. 24:4), а в Четвъртото евангелие се говори за „два ангела в бяло облекло“ (Йоан. 20:12). В два от четирите случая във фигурата или фигурите в гроба дори няма и намек за нещо свръхестествено. Това са обикновени простосмъртни, които обаче учениците не познават. Логично е да предположим, че те са есеи, още повече че членовете на сектата се славят като лечители. Ако е бил жив и след свалянето от кръста, Исус определено се е нуждаел от лечител. Дори и да е бил мъртъв, пак е вероятно да е дошъл церител, нали „надеждата умира последна“. А в ония години по Светите места няма по-прочути лечители от есеите.

Ако тезата ни беше вярна, излизаше, че последователи на Исус са инсценирали с негласното съгласие на Пилат разпъването на своя учител в частен имот. Тези последователи обаче са привърженици не на „посланието“, а на потеклото, на родословието, тоест на неговото семейство, с други думи, те са благородници, образуващи по-тесен кръг сред учениците на Исус. Не е изключено да са поддържали връзка с есеите или самите те да са членове на сектата. А „привържениците на посланието“, „редовите“ последователи на Исус, най-ярък представител на които е Симон Петър, не са посветени в тайната.

След като Йосиф Ариматейски го отнася в гроба, Исус се нуждае от медицинска помощ, затова там присъства и лечител есей. А после, когато гробът е намерен празен, пак е нужен пратеник, и то пратеник, когото „редовите“ ученици не познават. Той трябва да вдъхне вяра на нищо неподозиращите „привърженици на посланието“, да е нещо като посредник между Исус и последователите му и да обвини римляните, че са отворили и плячкосали гроба, с което евентуално да предизвика опасни граждански размирици.

Независимо дали нашата хипотеза отговаря на истината, е пределно ясно, че точно както със зилотите, Исус е тясно свързан с есеите. На пръв поглед това може да ни се стори странно, понеже мнозина смятат сектата на есеите за диаметрално противоположна на зилотите. Зилотите са агресивни, войнствено настроени, привърженици са на насилието и често извършват убийства и терористични актове. Есеите, обратното, нерядко са изобразявани като хора, абсолютно чужди на политиката, кротки, миролюбиви и смирени. Всъщност обаче сред зилотите има мнозина есеи, тъй като това не е секта, а по-скоро политическа партия, ето защо зилотите се ползват с подкрепата не само на фарисеите, активно противопоставящи се на римляните, но и на есеите, които вероятно са настроени не по-малко патриотично от останалите.

Връзката между зилоти и есеи е особено очевидна в хрониките на Йосиф Флавий, основен източник на информация за Палестина от онова време. Йосиф бен Матей е роден през 37 г. в еврейско благородническо семейство. През 66 г., след избухване на въстанието, е назначен за комендант на Галилея, където поема командването на войските, опълчили се срещу римляните. Явно не е притежавал качества на пълководец, защото много скоро е пленен от римския император Веспасиан. Оттук нататък тръгва на съглашателство със завоевателите. Прекръства се на Йосиф Флавий, става римски гражданин, развежда се и се жени повторно за богата римлянка, получава щедри подаръци от римския император, включително жилище в императорския дворец и имоти в Светите места, иззети от евреите. Малко преди смъртта му през 100 г. започват да се появяват неговите пространни хроники за онова време.

Във „Войната на евреите“ Йосиф Флавий описва най-подробно въстанието от 66–74 г. Тъкмо от него по-късните историци знаят повечето факти за този опустошителен бунт, за разрушаването на Йерусалим и плячкосването на Йерусалимския храм. Пак Йосиф единствен описва как през 74 г. пада крепостта Масада, разположена югозападно от Мъртво море.

Подобно на Монсегюр след около хиляда и двеста години Масада олицетворява героизма, саможертвата и непреклонността на хората, бранещи една загубена кауза. Подобно на Монсегюр и Масада продължава да оказва съпротива на завоевателите дълго след като всички останали са сложили оръжие и са се предали под натиска на римляните. Накрая, през 74 г., крепостта вече не може да бъде удържана. След дълга обсада и масиран топовен обстрел римляните вдигат скеле, откъдето да сломят съпротивата на защитниците. В нощта срещу 15 април подготвят мощно настъпление. Същата нощ всички защитници на Масада — мъже, жени и деца, наброяващи общо 960 души, се самоубиват. Когато на сутринта римляните нахлуват през портата, откриват сред пламъците само трупове.

Сутринта на 16 април Йосиф Флавий прониква заедно с римските войници вътре в Масада. Твърди, че е видял с очите си тази касапница и че е разговарял с трима оцелели: една жена и две деца, които се били скрили в тайните подземия на крепостта, докато останалите се самоубили. Тъкмо от тях Йосиф Флавий научава какво се е разиграло предната нощ. Командващ защитниците на Масада бил някой си Елиезер, име, което — твърде интересно! — е разновидност на Лазар. Та тъкмо Елиезер убедил с обаянието и красноречието си другите да вземат това страховито решение. В летописа си Йосиф Флавий цитира дословно думите на Елиезер, така както според него ги е чул от оцелелите. А тези думи са изключително любопитни. Според историческите сведения Масада е отстоявана от войнствените зилоти. Самият Йосиф използва думите „зилот“ и „сикарий“ като синоними. В обръщението на Елиезер долавяме духа не толкова на традиционния юдаизъм, колкото на есейството, гностицизма и дуализма:

Още откакто първобитният човек се е научил да мисли, се убеждаваме от словата на своите предци и на боговете, от техните постъпки и дух, че истинската беда за нас, хората, е не смъртта, а животът. Смъртта прави душите ни свободни и те се прибират в своя непорочен дом, където не знаят що е човешка несрета, ала докато са затворени в тленното тяло и търпят несгодите му, те всъщност са мъртви, понеже нищо не свързва божествено и тленно. Дума да няма, и докато е затворена в тялото, душата може да постигне много: тя го превръща в свой мисловен орган, неусетно го тласка към постъпки, непостижими за тленната природа. Ала веднъж освободена от бремето, което я тегли надолу към земята и я задушава, душата се връща в своите селения, където наистина се сдобива с благословена сила и неограничена мощ и става невидима за човешкия взор досущ като самия Бог. Дори вътре в тялото тя не може да бъде видяна, влиза в него незабелязано и все така неусетно го напуска, понеже по природа е безсмъртна, същевременно обаче променя самото тяло: докосне ли се до нещо, то ще разцъфти и ще пребъде, напусне ли го, то ще увехне и ще умре, толкова всесилно е нейното безсмъртие.[18]

И по-нататък:

Има люде, притежаващи смелостта да гледат на живота като на услуга, която дължим на природата: те го живеят без желание и бързат да освободят душата от тленното си тяло; макар да не са споходени от несрети, от които да им се отще да живеят, те така бленуват за безсмъртие, че се сбогуват с приятелите си.[19]

Странно е наистина, че доколкото знаем, никой учен досега не е анализирал тези речи, а те повдигат множество любопитни въпроси. Така например в традиционния юдаизъм изобщо не се говори за „душа“, още по-малко, че тя е „безсмъртна“. Всъщност самата представа за душа и безсмъртие е чужда на духа на юдейската традиция и мисъл, както са й чужди твърдения, че духът стои над материята, че със смъртта човек постига единение с Господ, че животът е зло и трябва да бъде загърбен. Подобни възгледи безспорно водят началото си от някое мистично учение, най-вероятно от гностицизма и дуализма, а в контекста на обсадата на Масада, и от есеизма.

Някои от тях, разбира се, в известно отношение са и християнски, ала не в смисъла, който влагаме ние в думата, а в значението, което са виждали в нея първите последователи на Исус, например хората, които в Четвърто евангелие искат да умрат заедно с Лазар. Възможно е сред защитниците на Масада да е имало и привърженици на Исус като претендент за престола. По време на въстанието от 66–74 г. мнозина „християни“ се сражават редом с евреите срещу римляните. Доста от зилотите всъщност представляват онова, което днес наричаме „ранни християни“ и не е изключено някои от тях да са били и в Масада.

Йосиф Флавий не споменава нищо, а дори да е изказал подобни предположения, по-късните му редактори сигурно са ги преиначили. В същото време обаче е естествено летописец, заел се през I в. с историята на Палестина, да каже поне нещичко за Исус. Е, да, в по-късните издания на трудовете на Йосиф Флавий откриваме пасажи за Исус, но съобразени с установената ортодоксална доктрина, и повечето съвременни учени ги отхвърлят като груб фалшификат, датиращ най-рано от времето на Константин. През миналия век обаче в Русия е открито издание на труд на Йосиф Флавий, което се различава от всички останали. Самият текст е преведен на църковнославянски някъде през 1261 г. Авторът на превода явно не е бил ортодоксален евреин, защото запазва много „прохристиянски“ алюзии. И въпреки това в този превод на Йосиф Флавий Исус е представен като човек от плът и кръв, като политик и революционер, като „цар, който така и не е царувал“[20]. Описан е и с „линия по средата на главата, каквато носят назарейците“[21].

Учените са изхабили много хартия и енергия в спор автентичен ли е „славянският Йосиф Флавий“, както днес наричат църковнославянския превод. Колкото до нас, ние сме склонни да смятаме, че е автентичен, че е правен по екземпляр или екземпляри, оцелели въпреки заповедта на Диоклециан да бъдат унищожени всички християнски писмени паметници и избегнали редакторския ентусиазъм на ортодоксите, които отново си възвръщат властта по време на Константин. В подкрепа на своето твърдение имаме няколко убедителни довода. Ако „славянският Йосиф“ е фалшификат, кой има сметка от подобна фалшификация? Това, че Исус е описан като цар, едва ли е приемливо за евреите от XIII в., а техните съвременници християни доста биха се учудили, ако някой им каже, че той не е и бог, а обикновен простосмъртен. Нещо повече, Ориген, църковен отец, писал в началото на III в., се позовава на издание на труд на Йосиф Флавий, в който летописецът отрича Исус да е бил Месия[22]. Може би тъкмо по това издание, което вероятно е автентичният, „нередактиран“ оригинал, е правен преводът на „славянския Йосиф“.

Трудовете на гностиците

Някъде между 132 и 135 г., шейсет години след въстанието от 66–74 г., избухва втори голям бунт, след който всички евреи са изгонени със заповед от Йерусалим и той става римски град. Но още преди първото въстание събитията там са забулвани в тайнственост и всъщност не са се запазили никакви писмени сведения какво точно се е случило през следващите два века в Светите места. В това отношение периодът наподобява донякъде Ранното средновековие в Европа, за което също не са се съхранили почти никакви данни. Въпреки това се знае, че мнозина евреи остават в страната, макар и извън Йерусалим. Остават и доста християни. Съществува дори еврейска секта — ебионитите, които продължават да изповядват юдаизма, но същевременно се прекланят и пред Исус, само че не като бог, а като простосмъртен пророк.

Но истинският дух и на юдаизма, и на християнството вече не е в Светите места. Повечето евреи, населявали Палестина, се пръсват по целия свят точно както преди седем столетия, когато Йерусалим е превзет от вавилонците. Заедно с тях по света поема и християнството, за да намери почва в Мала Азия, Гърция, Рим, Галия, Британия, Северна Африка. Нищо чудно, че навсякъде в цивилизования свят започват да се появяват разкази за случилото се през или около 33 г. И въпреки усилията на Климент Александрийски, Ириней и другите като тях, тези разкази, наричани от ортодоксите „ереси“, никнат като гъби след дъжд. Някои от тях безспорно се основават на описанията на очевидци, съхранявани и от предани на Христовото учение евреи, и от секти като ебионитите, които от юдаизма минават към една или друга форма на християнството. Други се осланят на устната традиция, на предания или смесица от различни религиозни вярвания — елинистични, древноегипетски, митраистични. Но каквито и да са техните източници, подобни разкази доста разтревожват „привържениците на посланието“, тоест на все по-силните ортодокси, които правят всичко възможно да заздравят позициите си.

Почти не са се запазили сведения за ранните „ереси“. Онова, което знаем за тях днес, е почерпено главно от нападките на техните противници и естествено е силно изопачено точно както навярно представата, която ще добием за френското съпротивително движение, ако се осланяме единствено на архивите на Гестапо. Като цяло обаче ранните еретици възприемат Исус по два начина. За някои той е истински бог с твърде малко, да не кажем никакви, човешки качества. За други е пророк от кръв и плът, който не се различава особено от, да речем, Буда или Мохамед, появил се пет столетия по-късно.

Един от най-важните ранни еретици е Валентин, роден в Александрия и прекарал втората половина на живота си (136–165 г.) в Рим. Той оказва огромно влияние върху съвременниците си, сред последователите му е и Птолемей. Валентин твърди, че притежава книги с „тайното учение“ на Исус, и отказва да се подчини на римските епископи с довода, че личното познание стои по-високо от всяка йерархия. Както сигурно се досещате, Валентин и последователите му са прицел на най-яростните нападки от страна на Ириней.

Ириней не пести критиката и към Маркион, богаташ, собственик на кораби, който някъде през 140 г. идва като епископ в Рим, а след четири години е отлъчен от църквата. Маркион прокарва ясен вододел между „закона“ и „любовта“, които свързва съответно със Стария и Новия завет; някои от възгледите на марконитите отново изплуват на повърхността след цели десет столетия в творби като „Перлесфаус“. Маркион съставя първия каноничен списък от книги, които да влязат в Библията и сред които липсва Старият завет — в отговор Ириней прави списъка, залегнал в основата на Библията, такава, каквато я знаем днес.

Третият велик еретик от онзи период, който в много отношения е и най-интересен, е Василид, александрийски учен, писал основните си трудове през 120–130 г. Той познава много добре и юдейските свещени книги, и християнските евангелия, както и различните древноегипетски и гръцки философски течения. На него са приписвани най-малко двайсет и четири трактата върху евангелията. Според Ириней Василид е проводник на най-гнусната ерес: той смята, че разпъването на Исус е инсценирано, че на кръста умира не Спасителят, а подставено лице — Симон Киринееца[23]. Подобно твърдение наистина е странно. То обаче се оказва изключително упорито. Дори през VII в. в Корана се издига същата теза: че върху кръста е издъхнал не Исус, а друг човек, Симон Киринееца[24]. Същото твърдеше и свещеникът, от когото получихме мистериозното писмо, за което вече стана дума в глава първа: той ни пишеше, че разполагал с „неопровержими доказателства“ за това.

Ако има регион, където ранните ереси намират най-голямо разпространение, то това е Египет и по-точно Александрия, най-космополитният град на земята, където има най-много учени, втори по големина в Римската империя, люлка на какви ли не вероизповедания, философски учения и традиции. В навечерието на двете въстания в Юдея Александрия е най-гостоприемна към бежанците евреи и християни, които се заселват масово там. Ето защо не е чудно, че тъкмо в Египет открихме най-убедителното доказателство в потвърждение на нашата хипотеза. То се съдържа в така наречените Гностични евангелия и по-точно в Свитъците от Наг Хамади.

През декември 1945 г., както търси мека и плодородна почва, един селянин от Наг Хамади в Горен Египет изравя червена глинена делва. В нея има тринайсет старинни ръкописа — папируси или свитъци, подвързани с кожа. Селянинът и семейството му не си дават сметка колко ценна е находката и използват някои от ръкописите за подпалки. Онова, което се запазва от свитъците, все пак привлича вниманието на специалистите. Един от ръкописите е изнесен нелегално от страната и е предложен на черния пазар. Част от него е откупена от фондация „Карл Густав Юнг“ — оказва се, че той съдържа прочутото днес евангелие от Тома.

Междувременно през 1952 г. египетското правителство изземва останалите свитъци от Наг Хамади. Едва през 1961 г. обаче се събира екип специалисти от цял свят, които се заемат да препишат и преведат всички материали. През 1972 г. излиза първото фототипно издание, а през 1977 г. всички материали в английски превод са издадени в отделен сборник.

Свитъците от Наг Хамади представляват библейски текстове, най-често гностични по характер, които вероятно датират от края на IV и началото на V в. Всъщност те са преписи на оригинали, които са още по-ранни. Някои от тях, например евангелие от Тома, Евангелие на истината и Евангелие на египтяните, се споменават в трудовете на най-ранните църковни отци, от Климент Александрийски, Ириней и Ориген. Съвременните учени са установили, че някои, ако не и всички текстове в свитъците са най-късно от 150 г. А един от тях съдържа материали, по-стари и от четирите евангелия, включени в Новия завет[25].

Като цяло Свитъците от Наг Хамади са безценен писмен паметник за ранното християнство: някои от документите в тях са не по-малко достоверни от самите евангелия. Нещо повече, в тях се съдържат факти, които не могат да бъдат намерени никъде другаде. Първо, те не са били подложени на цензурата и редакцията на по-късните ортодокси в Рим. Второ, съставени са за египтяни, а не за римляни, тоест не са изопачени и съобразени с вкуса на римските управници. И накрая те явно се осланят на информация от първа ръка, на разказите на очевидци, например на евреите, избягали от Светите места, дори на лични познати и съмишленици на Исус, които описват случилото се, без да изопачават историческата истина, нещо, което евангелистите не могат да си позволят.

Затова е обяснимо, че Свитъците от Наг Хамади съдържат множество пасажи, от които ортодоксите или „привържениците на посланието“ биха настръхнали. Така например в един от старинните ръкописи — „Втори трактат за великия Сет“, чиято дата на написване не е уточнена, има описание на Исус, което съвпада напълно със становището на еретика Василид: според текста в свитъка Исус не е умрял на кръста, тъй като хитроумно е бил заменен с друг човек. В приведения цитат Исус говори от първо лице:

Не им се дадох, както си въобразяваха, че ще сторя… Не умрях, само се престорих на умрял, за да не се посрамя в техните очи. Защото умрях не аз, а те — от глупост и заслепление, като разпнаха своя човек… Не аз, друг, техният баща, пи от жлъчта и оцета. Те ме удариха с тръстиката, ала друг, Симон, понесе кръста върху плещите си. Върху главата на друг сложиха те трънения венец… А аз се смеех на тяхното неведение.[26]

С убедителна последователност някои други текстове в Свитъците от Наг Хамади свидетелстват, че между Петър и Мария Магдалина е имало дълга ожесточена вражда, вероятно отражение на разкола, настъпил между „привържениците на посланието“ и привържениците на родословието. Ето как се обръща Петър към Мария Магдалина в евангелие от Мария: „Знаем, сестро, че Спасителят обичаше теб повече от всички други жени. Кажи ни думите на Спасителя, които помниш — които ти знаеш, а ние — не.“[27] По-нататък Петър казва възмутен на другите ученици: „Нима наистина е говорил насаме с една жена, а нас е пренебрегнал? Нима от нас се очаква да слушаме нея? Нима я е предпочел пред нас?“[28] А един от учениците му отвръща: „Едно е сигурно, Спасителят я е познавал много добре. Затова я е обичал повече от нас.“[29]

В евангелие от Филип откриваме и причината за тази омраза. Там например на няколко пъти се говори за стаята за първата брачна нощ. Според това евангелие: „Иисус извърши всичко в тайнство: кръщение, помазване, причастие и опрощаване на греховете, както и стая за първата брачна нощ.“[30] Разбира се, на пръв поглед може да ни се стори, че тази стая е някакъв символ, някаква алегория. Но в евангелие от Филип се казва съвсем недвусмислено: „Имаше три жени, които не се отделяха от Спасителя: Неговата майка Мария, сестра й и Мария Магдалина, наричана негова другарка.“[31] Според един учен тук „другарка“ трябва да бъде тълкувано като „съпруга“[32]. Наистина има основания за подобно становище — нататък евангелие от Филип става още по-категорично:

А другарка на Спасителя е Мария Магдалина. Но Иисус я обичаше повече от всичките си ученици и често я целуваше по устата. Другите ученици се чувстваха засегнати и даваха воля на неодобрението си, като му казваха: „Защо я обичаш повече от всички нас?“ Тогава Спасителят каза и им отговори: „Защо не обичам вас като нея?“[33]

Евангелие от Филип е дори по-конкретно: „Не бойте се от плътта и не я обичайте. Боите ли се, тя ще ви стане господар. Обичате ли я, ще ви погълне и скове.“[34] На друго място тази мисъл е доразвита: „Велико е тайнството на брака! Без него нямаше да го има света. Сега съществуването на света зависи от човека, а съществуването на човека — от брака.“[35] А в края на евангелие от Филип откриваме следните думи: „Има Син человечески и син на Сина человечески. Господ е Син человечески, а синът на Сина человечески биде създаден от Сина человечески.“[36]

[1] Eisler. Messiah Jesus, p. 606. ↑

[2] Пет книги против ересите (лат.). — Бел.авт. ↑

[3] С този знак ще победиш (лат.). — Бел.авт. ↑

[4] Непобедимото слънце (лат.). — Бел.авт. ↑

[5] Chadwick. The Early Church, p. 125. ↑

[6] Goodenough. Jewish Symbols. V. 7, p. 178. ↑

[7] Раждане на Непобедимия (лат.). — Бел.авт. ↑

[8] Halsberghe. The Cult of Sol Invictus. Авторът обяснява, че този култ е въведен в Римската империя през III в. от император Елагабал. Църковната реформа на Аврелиан всъщност се свежда до възстановяване на култа към Sol Invictus в първоначалния му вид. ↑

[9] 218 души гласуват „за“, 2 — „против“ и Синът е обявен за бог наравно с Бащата. ↑

[10] Едва през 384 г. епископът на Рим започва да се нарича „папа“. ↑

[11] Възможно е някои от тях да бъдат намерени. През 1976 г. в манастира „Св. Катерина“ в Синай бяха открити множество изключително ценни древни ръкописи. Откритието дълго време е пазено в тайна, докато през 1978 г. един германски вестник не се добира до сведенията и не съобщава за него. Сега в Британския музей се пазят хиляди древни ръкописи или части от тях, някои от които са писани през III в., включително осемте страници, липсващи в „Codex Sinaiticus“. Монасите, съхраняващи повечето материали, са допуснали до тях само един-двама гръцки учени (вж. International Herald Tribune, 27.IV.1978). ↑

[12] Gospel of Peter, 5:5. ↑

[13] Gospel of the Infancy of Jesus Christ, 2:4. ↑

[14] Maccoby. Revolution in Judaea, p. 129. Според автора опитът Исус да бъде изкаран противник на фарисеите цели той да бъде показан като борец срещу юдаизма, а не срещу Римската империя. ↑

[15] Brandon. Jesus and the Zealots, p. 327. Vermes. Jesus the Jew, p. 50. Според Върмс „зилот или не, Исус е обвинен, осъден и разпнат като такъв“. ↑

[16] Allegro. Dead Sea Scrolls, p. 167. ↑

[17] Ibid., p. 175. ↑

[18] Josephus. Jewish War, p. 387. ↑

[19] Ibid., p. 387. ↑

[20] Ibid., appendix, p. 400. ↑

[21] Eisler. Op. cit., p. 427. ↑

[22] Ibid., p. 167. ↑

[23] Irenaeus. Five Books… against Heresies, p. 73. ↑

[24] Коранът, 4:157. Parrinder. Jesus in the Qur’an, p. 108. ↑

[25] Pagels. Gnostic Gospels, p. XVI. ↑

[26] The Second Treatise of the Great Seth. — In: Robinson, J. Nag Hammadi Library in English, p. 332. ↑

[27] The Gospel of Mary. — In: Robinson, J. Op. cit., p. 472. ↑

[28] Ibid., p. 473. ↑

[29] Ibid. ↑

[30] The Gospel of Philip. — In: Robinson, J. Op. cit., p. 140. ↑

[31] Ibid., p. 135. ↑

[32] Phipps. Was Jesus Married?, p. 136. ↑

[33] The Gospel of Philip. — In: Robinson, J. Op. cit., p. 138. ↑

[34] Ibid., p. 139. ↑

[35] Ibid. ↑

[36] Ibid., p. 148. ↑

14. Династията на Граала

Дори само въз основа на Свитъците от Наг Хамади вече бяхме почти сигурни, че е възможно Исус да е имал преки наследници. Някои от така наречените Гностични евангелия съдържат факти, не по-малко достоверни от сведенията в Новия завет. Нещата, за които в тях се говори открито или само се намеква — че Исус е бил сменен на кръста от друг човек, че между Петър и Мария Магдалена е имало отколешна вражда, че Исус се е оженил за Мария Магдалина, че на Сина человечески му се е родил син, — не можеха да бъдат подминати току-така, колкото и спорни да изглеждат на пръв поглед. Тук ставаше дума за история, а не за теология. А по времето на Исус историята е била все така сложна, многообразна и изпълнена с делнични подробности, както и днес.

Омразата между Петър и Мария Магдалина, за която става дума в Свитъците от Наг Хамади, доказва, че между „привържениците на посланието“ и привържениците на Исусовото семейство наистина е имало конфликт, точно както предполагахме и в хипотезата си. В него обаче са победили „привържениците на посланието“, с което са предопределили развитието на западната цивилизация. Те си спечелват все по-голям монопол върху знанието, връзките между хората и документите, в резултат на което не остават почти никакви сведения, че Исус изобщо е имал семейство. Още по-малко са данните, които говорят за връзка между това семейство и династията на Меровингите.

Не че „привържениците на посланието“ постигат докрай целта си. През първите две столетия от историята на християнството те са принудени да се борят с неизкореними ереси, които през следващите векове им създават още по-големи спънки. Докато ортодоксалната църква укрепва — от гледна точка на теологията с помощта на Ириней, а като политическа власт благодарение на Константин, ересите продължават да никнат като гъби след дъжд.

Колкото и да се различават в теологичните подробности, в същността си повечето еретични движения имат много допирни точки: те са гностични или повлияни от гностицизма, оспорват йерархията, наложена от Рим, поставят личното просветление над сляпата вяра. Като цяло са малко или повече дуалистични и разглеждат доброто и злото не толкова като проблем на етиката във всекидневието, колкото като въпрос с космическо значение. Накрая, единодушни са, че Исус е обикновен простосмъртен и е заченат като всички други хора, че макар и осенен свише, той е земен пророк, у когото няма нищо божествено и който издъхва — или може би не издъхва — върху кръста. В упоритото си твърдение, че Исус е човек като всички останали, повечето ереси се позовават на неоспоримия авторитет на св. Павел, който говори за Исус Христос, „роден по плът от Давидово семе“ (Римляни. 1:3).

Вероятно най-прочутата и крайна ерес е манихейството, нещо средно между гностично християнство и по-ранните зороастризъм и митраизъм. Основана е от Мани, който е роден край Багдад през 214 г. и е роднина на персийските шахове. Още докато е млад, баща му го въвежда в мистична секта, вероятно гностична, чиито членове проповядват аскетизма и безбрачието, извършват кръщения и се обличат в бяло. Някъде през 240 г. Мани започва да разпространява свое учение и подобно на Исус се прочува с дарбата си да лекува и да прогонва зли духове. Последователите му го обявяват за „нов Исус“ и дори смятат, че е заченат непорочно, нещо характерно за всички божества от онова време. Мани е известен като „Спасител“, „Апостол“, „Просветител“, „Господ“, „Човек, който възкресява от мъртвите“, „Водач“ и „Кормчия“. Последното му прозвище е твърде интересно, тъй като „Кормчия“ е официалната титла на великите магистри в Братството на монасите от Сион.

Според по-късни специалисти по история на Арабия Мани е оставил множество трудове: в тях той твърди, че разкрива тайни, които Исус е споменал само мимоходом, с недомлъвки. Обявява се за последовател на Заратустра, Буда и Исус и заявява, че подобно на тях е получил горе-долу същото просветление от същия източник. Манихейството е съчетание между гностичния дуализъм и сложна и добре осмислена космологична система. Според него всичко се предопределя от сблъсъка между светлината и мрака, битката между които се води главно в човешката душа. Подобно на катарите след време, и Мани е привърженик на тезата за прераждането. Подобно на катарите, и той смята, че съществува прослойка от хора, получили просветление, от „просветлени избраници“. Нарича Исус „Син на вдовицата“, съчетание, възприето по-късно от франкмасоните. Същевременно го смята за простосмъртен, който обаче носи у себе си божественото начало, понеже е получил просветление. Както и Василид, Мани е убеден, че Исус не е умрял върху кръста и е бил подменен на него от подставено лице[1].

През 276 г. по височайша заповед е хвърлен в тъмница, където е подложен на нечовешки мъчения, одран е жив и е обезглавен. Вероятно за да се пресекат слуховете, че е възкръснал, обезобразеното му тяло е изложено на показ. Но от това мъченичество неговото учение става още по-популярно; сред по-късните му последователи поне за известно време е и св. Августин. Манихейството се разпространява с невероятна бързина в целия християнски свят. Въпреки отчаяните опити да бъде унищожено то оцелява, оказва влияние върху по-късните мислители и е живо и до днес. Особено активни манихейците са в Испания и Южна Франция. По време на кръстоносните походи техните общини там вече са установили връзка с последователите на Мани в Италия и България. Днес се смята за малко вероятно катарите да са наследници на българските богомили. Обратното, последните изследвания показват, че катарите са издънка на манихейското движение, отдавна завоювало популярност във Франция. При всички положения Албигойският кръстоносен поход е насочен главно срещу манихейството. Но въпреки неимоверните усилия на католическата църква думата „манихеец“ се е утвърдила в езика и речника ни.

Освен манихейството съществуват, разбира се, множество други ереси. Измежду тях ереста на Арий застрашава най-сериозно ортодоксалната християнска доктрина през първото хилядолетие от съществуването й. Някъде през 318 г. Арий е презвитер в Александрия; умира през 335 г. Спорът му с църквата е твърде прост и се свежда до една-единствена теза: че Христос е съвършен човек, но няма божествен произход и е просто вдъхновен учител.

Като отстоява, че има само един върховен и всесилен Бог, който никога не приема плътски форми, тоест не може да бъде унизен и умъртвен от своето творение, Арий успешно вмества християнството в рамките на юдаизма. Като жител на Александрия вероятно е повлиян от множеството свързани с юдейството течения, процъфтяващи в града, например от учението на ебионитите. Същевременно върховният Бог на арианите допада изключително на западния човек. Християнството си извоюва все по-голяма светска власт, а крале и монарси предпочитат да се отъждествяват именно с Бога на арианите, отколкото с мекушавия смирен Исус, приел мъченичеството без всякаква съпротива и скъсал с реалния свят.

Макар Никейският събор от 325 г. да заклеймява арианството, Константин открай време проявява към него симпатии, които се засилват към края на живота му. След смъртта му неговият син и престолонаследник Констанций II става неприкрит арианин: по негово нареждане са свикани църковни събори, на които водачите на католичеството са пратени в изгнание. През 360 г. арианството на практика е изместило ортодоксалната църква. Въпреки че през 381 г. отново е заклеймено от Рим, то продължава да оказва влияние и да печели привърженици. Когато през V в. на власт идват Меровингите, всички епархии в християнския свят или са ръководени от епископи ариани, или просто нямат епископи.

Сред най-запалените последователи на арианството са готите, езичници до IV в., когато се покръстват в него. Свевите, ломбардците, аланите, вандалите, бургундците, остготите също са ариани, както и вестготите, които през 480 г., когато плячкосват Рим, пощадяват християнските църкви. Ако преди Хлодвиг ранните Меровинги са били повлияни до някаква степен от християнската религия, то е било главно чрез арианството на своите съседи — вестготите и бургундците.

Покрай вестготите арианството става преобладаваща форма на християнството в Испания, Пиренеите и днешна Южна Франция. В случай че семейството на Исус наистина е намерило убежище в Галия, излиза, че през V в. то е живяло във владенията на вестготите ариани, които едва ли са го подлагали на гонения, обратно, вероятно са го обграждали с почит и уважение и техните благородници дори са се сродили с него, преди наследниците на Исус да се сродят с бракове и с франките, в резултат на което се появява династията на Меровингите. Вестготите сигурно са го бранели и закриляли от западната римска църква. Тоест не е странно, че сред благородниците и кралския род на вестготите откриваме чисто семитски имена, например Бера. Дагоберт II се жени за вестготска принцеса, чийто баща се казва Бера. Това име се среща непрекъснато в родословието на Дагоберт II и Зигеберт IV, в чиито вени тече кръвта и на вестготи, и на Меровинги.

Според някои сведения западната римска църква оповестява, че синът на Дагоберт е приел арианството[2], което едва ли е учудващо. Въпреки съюза, който сключват с църквата, Меровингите си остават привърженици на тази ерес. Един от внуците на Хлодвиг — Хилперих, не крие симпатиите си към арианството.

Арианите се отнасят с търпимост не само към юдаизма, но и към исляма, който през VII в. се разпространява светкавично. Техните възгледи за Исус съвпадат с отношението към него, изразено в Корана, където той е споменат най-малко 35 пъти под най-различни внушителни имена като „Пратеникът на Бога“ и „Месията“. Навсякъде обаче е описан чисто и просто като пророк от плът и кръв, като предшественик на Мохамед и изразител на волята на един-единствен върховен Бог. Подобно на Василид и Мани, Коранът отстоява тезата, че Исус не е умрял върху кръста, че „те не са го убили, нито разпънали, макар и да си мислят, че са го сторили“[3]. Коранът не уточнява какво точно да подразбираме под това мъгляво твърдение, неговите тълкуватели ислямисти обаче го правят: според повечето от тях е имало подставено лице, Симон Киринееца, а самият Исус се е скрил в една ниша в зида и е наблюдавал разпъването на другия човек, нещо, което съвпада с вече цитирания откъс от Свитъците на Наг Хамади.

Юдаизмът и Меровингите

Заслужава да отбележим упоритостта, с която въпреки жестоките гонения повечето ереси и най-вече арианството отстояват тезата, че Исус е бил обикновен простосмъртен от кръв и плът. Не намерихме обаче доказателства, че са разполагали с данни от първа ръка в подкрепа на подобно твърдение, още повече в потвърждение на тезата, че той е оставил поколение, ако не броим, разбира се, Свитъците от Наг Хамади. Не е изключено освен свитъците да са съществували и други писмени сведения, дори с родословия и архиви. Ожесточението, с което западната римска църква преследва еретиците, ни навежда на мисълта, че все пак е имало такива доказателства, затова църковниците са правели всичко възможно те да не видят бял свят и явно са постигнали целта си.

И така ересите не потвърждават недвусмислено, че потомците на Исус са свързани с Меровингите, появили се на историческата сцена някъде след около четири столетия. Трябваше да търсим доказателства другаде, отново в сведенията за самите Меровинги. На пръв поглед данните изглеждаха оскъдни. Вече се бяхме запознали с легендата за раждането на Меровей, дете на двама бащи, един от които е приказно морско същество, дошло отвъд океана, и предполагахме, че това любопитно предание намеква за някакъв династичен съюз или брак, като същевременно го забулва в тайнственост. Рибата като символ е твърде многозначителна, само че не доказва нищо. По същия начин съюзът между Хлодвиг и западната римска църква изглеждаше в светлината на хипотезата ни много по-логичен, но и той не може да бъде категорично доказателство. Наистина на династията на Меровингите се приписва свещено, божествено потекло, никъде обаче не се споменава, че те са потомци на Исус.

Тъй като липсваха конкретни категорични факти, трябваше да сме предпазливи в заключенията: да преценим трезво откъслечните данни и да се помъчим да ги обединим в цялостна картина. Като начало трябваше да проверим дали Меровингите са изпитали някакво чисто еврейско влияние.

Кралете от династията определено не са антисемити. Напротив, проявяват не само търпимост, но и симпатии към евреите в своите владения, и то въпреки съпротивата на западната римска църква. Смесените бракове са често явление. Мнозина евреи, особено на юг, са едри земевладелци и имат за васали, дори слуги, християни. Не са редки случаите, когато тъкмо евреи са магистрати и високопоставени чиновници на служба на своите господари — Меровингите. Като цяло до Реформацията на Лутер никой не се отнася толкова толерантно с евреите, както представителите на тази династия.

Самите Меровинги смятат, че вълшебната им сила се крие в тяхната коса, която не подстригват. В това отношение те споделят възгледите на назарейците от Стария завет, сред които е и Самсон. Има множество доказателства, че и Исус е назареец. Едно е безспорно, брат му св. Яков при всички положения е назареец, както отбелязват и ранните християнски теолози, и съвременните библеисти.

В династията на Меровингите, а също в семействата, свързани с нея, има учудващо много еврейски имена. Така например през 577 г. на един от братята на крал Клотар II е дадено името Самсон. По-късно някой си Мирон Левита е граф на Безалу и епископ на Жерона. Друг Соломон е граф на Русийон, а трети — крал на Бретан. Един абат се казва Елизахар — разновидност на имената „Елиезер“ и „Лазар“. Пък и самото име „Меровей“ вероятно идва от Близкия изток[4].

Покрай династичните бракове между представители на Меровингите и вестготи еврейските имена се срещат все по-често, особено сред благородниците и кралете на вестготите. Не е изключено доста от така наречените „вестготски“ родове всъщност да са чисто еврейски. Тази хипотеза е подкрепена и от факта, че мнозина летописци често използват думите „гот“ и „евреин“ като синоними. Южна Франция и Испанската марка, тоест областта, известна по времето на Меровингите и Каролингите като Септимания, са заселени главно с евреи. Районът понякога е наричан Готия, откъдето идва и името на нейните жители евреи — „готи“, грешка, която вероятно е умишлена, та евреите да не могат да бъдат разпознати освен в някои случаи по имената. Тъстът на Дагоберт се казва Бера, чисто семитско име. А сестрата на Бера е женена за представител на рода Леви[5].

Дума да няма, имената и суеверията, свързани с косата, не са достатъчно основание да смятаме, че Меровингите са свързани с евреите. Съществува обаче едно друго доказателство, което е доста по-убедително. Меровингите са кралската династия на франките, тевтонско племе, спазващо тевтонския племенен закон. В края на V в., след като е кодифициран и е съобразен с изискванията на римляните, той става известен като Салически закон. По същество обаче води началото си от тевтонските племенни правила и е по-стар от християнството в Западна Европа. През следващите векове продължава да оспорва църковните закони, налагани от Рим. През Средновековието е утвърден за официален светски закон на цялата Свещена римска империя. Чак до Реформацията на Лутер германските селяни и рицари недоволстват от църквата и за това, че пренебрегва традиционния Салически закон.

В него има цял раздел — глава 45, или „De Migrantibus“, който открай време озадачава учени и изследователи и поражда сред правистите нестихващи спорове. В доста мъглява форма в него са изложени множество клаузи и изисквания към преселниците, желаещи да се установят в определени владения и да станат техни граждани. Разделът е интересен с това, че не е влизал в тевтонския закон; изследователите издигат какви ли не хипотези как точно е попаднал в Салическия закон. Съвсем наскоро бе установено, че той е пренесен дума по дума от Талмуда[6], тоест поне отчасти е почерпен от еврейското законодателство. От това проличава, че Меровингите, по чието нареждане Салическият закон е кодифициран, не само са познавали еврейското законодателство, но са имали достъп и до еврейски писмени паметници.

Княжеството в Септимания

Подобни откъслечни данни бяха твърде интересни, но едва ли доказваха нашата хипотеза: че в Южна Франция са живели потомци на Исус, които чрез брак са се сродили с Меровингите, тоест във вените на Меровингите е текла и еврейска кръв. В епохата на Меровингите не открихме никакви факти в потвърждение на нашата хипотеза, намерихме ги обаче във времето непосредствено след царуването на династията. Благодарение на тези доказателства с „обратна сила“ хипотезата ни най-неочаквано придоби логични очертания.

Вече бяхме проучили дали е възможно династията на Меровингите да е оцеляла и след като е била детронирана от Каролингите. Бяхме установили, че в Южна Франция век и половина е съществувало независимо княжество, чийто най-прочут владетел е Вилхелм Гелонски, един от най-прославените герои на своето време и прототип на главния персонаж във „Вилехалм“ от Волфрам фон Ешенбах, който според преданието е свързан със семейството на Граала. Тъкмо Вилхелм и неговият живот ни предоставиха най-изненадващото и интересно доказателство.

Във връхната точка на своята мощ Вилхелм Гелонски е владетел на североизточна Испания, Пиренеите и областта в Южна Франция, известна като Септимания, където отдавна живеят много евреи. През VI и VII в. това население се радва на изключително сърдечни отношения със своите господари — вестготите, които по вероизповедание са арианци, отношения, увенчали се с доста смесени бракове и довели до това думите „гот“ и „евреин“ да се смятат за синоними.

Някъде през 711 г. обаче положението на евреите в Септимания и Североизточна Испания вече се е влошило рязко. По това време Дагоберт II е убит, а потомците му са принудени да търсят убежище в Разес — областта, в която се намира и Рен Льошато. На север някои представители на Меровингите още заемат поне на хартия престола, всъщност обаче властта е съсредоточена в ръцете на майордомите — Каролингите узурпатори, които с благословията и подкрепата на западната църква решават да основат своя династия. По това време и вестготите вече са покръстени в християнската вяра и започват да преследват евреите в своите владения. Ето защо, когато през 711 г. Испания на вестготите е превзета от арабите, евреите посрещат с облекчение нашествениците.

Те се радват на благоденствие при мюсюлманите, които се държат с тях благосклонно, дори им поверяват да управляват градовете, които са превзели, например Кордова, Гранада и Толедо, и ги насърчават в търговията. Юдаизмът съжителства с исляма, двете вероизповедания се обогатяват взаимно. В много градове, включително в Кордова — мюсюлманската столица на Испания, населението се състои главно от евреи.

В началото на VIII в. арабите прекосяват Пиренеите и навлизат в Септимания: от 720 до 756 г., период, през който внукът и правнукът на Дагоберт продължават да се укриват в Разес, тя е под мюсюлманско владичество. Септимания е провъзгласена за независимо арабско княжество със столица в Нарбон, която е подчинена само фиктивно на емира на Кордова. От Нарбон мюсюлманите предприемат нашествия на север и превземат доста градове навътре в територията на франките, включително Лион.

Настъплението на арабите е спряно от Карл Мартел, майордом и дядо на Карл Велики. През 738 г. Карл Мартел вече е отблъснал арабите чак до Нарбон и обсажда града. Но Нарбон, отбраняван и от мюсюлмани, и от евреи, се оказва непревземаем и за да си отмъсти, Карл изравнява със земята околностите му.

През 752 г. синът на Карл Мартел — Пипин, вече е влязъл в сговор с благородниците в Септимания и подчинява изцяло княжеството. Но Нарбон продължава да се съпротивлява и издържа на седемгодишната обсада, предприета от войските на Пипин. Градът е като трън в очите му точно когато той има нужда на всяка цена да заздрави позициите си. И Пипин, и наследниците му реагират болезнено на обвиненията, че са смъкнали от престола Меровингите. За да придаде законност на претенциите си към короната, той сключва династични съюзи с оцелелите семейства от династията и организира да бъде коронясан според описания в Библията обред на помазването, чрез който църквата си присвоява правото да качва на престола крале. Ритуалът на помазването има обаче и друга страна: според учените чрез него монарсите на франките се опитват да подражават на юдейските царе от Стария завет, дори твърдят, че са техни потомци. Този факт е крайно интересен. Защо самозванец като Пипин се стреми да узакони претенциите си чрез обред, описан в Библията? Има само едно обяснение: защото Меровингите — династията, която е изместил, е узаконила властта си именно по този начин.

При всички положения Пипин се изправя пред два проблема: упоритата съпротива на Нарбон и безуспешните си опити да узакони своята власт така, както е описано в Библията. Както посочва професор Артър Цукерман от Колумбийския университет, той решава и двата проблема с договора, който през 759 г. сключва с еврейското население на Нарбон. Според него евреите ще го подкрепят в претенциите му да бъде коронясан според обредите в Библията, както и в борбата му срещу арабите, в замяна на което Септимания ще стане еврейско княжество с еврейски цар[7].

През 759 г. евреите от Нарбон най-неочаквано се обръщат срещу мюсюлманите, защитници на града, избиват ги и отварят градската порта на франките, обсадили крепостта. Малко по-късно признават Пипин за свой владетел, както и претенциите му, че е крал според библейската традиция. Той също изпълнява своите обещания. През 768 г. в Септимания е образувано независимо еврейско княжество, което само формално е подчинено на Пипин и си има свой еврейски цар. В рицарските романи той се казва Еймери. Но според запазилите се писмени сведения се прекръства на Теодорих, или Тиери, след като е приет сред франкските благородници. Всъщност това е бащата на Вилхелм Гелонски. И Пипин, и багдадският халиф го признават за „потомък на Давидовото коляно“[8].

Карта 10. Еврейското княжество.

Както вече се бяхме убедили, съвременните учени не са установили какъв точно по произход е Теодорих. Според повечето изследователи във вените му тече кръвта на Меровингите[9]. Артър Цукерман смята, че той е роден в Багдад и е „монарх в изгнание“, издънка на царския род, чиито предци се установяват в Багдад още по време на вавилонския плен. Възможно е обаче и „монархът в изгнание“ от Багдад да не е Теодорих и само да е дошъл да го короняса, след което летописците започват погрешно да го отъждествяват с него. Професор Цукерман обръща внимание на странното твърдение, че „западните монарси в изгнание“ са с „по-чиста кръв“, отколкото източните[10].

А тези „западни монарси в изгнание“ могат да бъдат единствено Меровингите. Как човек, в чиито вени тече кръвта на Меровингите, ще бъде провъзгласен за цар на евреите, за владетел на еврейското княжество и за „потомък на Давидовото семе“, ако Меровингите наистина не са били отчасти евреи? След като църквата участва негласно в убийството на Дагоберт и разтрогва съюза, подписан с Хлодвиг, е твърде възможно оцелелите представители на Меровингите да са се отрекли от християнството и да са се върнали към предишната си вяра. При всички положения връзките им с тази вяра са се заздравили, след като Дагоберт се оженва за дъщерята на „вестготски“ принц с чисто еврейското име Бера.

Теодорих, или Тиери, заздравява още повече и своето положение, и позициите на Пипин, като на бърза ръка се оженва за неговата сестра Алда, леля на Карл Велики. През следващите години еврейското княжество Септимания се радва на благоденствие — Каролингите му подаряват обширна територия, дори земя, собственост на църквата, срещу което папа Стефан III и приемниците му възразяват яростно.

Син на Теодорих, крал на евреите от Септимания, е Вилхелм Гелонски, който наред с другите си титли има и титлата граф на Барселона, на Тулуза, на Оверн и на Разес. Подобно на баща си той е не само потомък на Меровингите, във вените му тече и кръвта на еврейските царе, на Давидовото коляно, факт, признат и от Каролингите, и от халифа и — макар със свито сърце — от папата.

Въпреки по-късните опити това да бъде скрито съвременните учени и изследователи са доказали по безспорен начин, че Вилхелм е бил евреин. Дори в средновековните рицарски романи, където Вилхелм присъства с името Гийом, принц Орански — той знае и иврит, и арабски. Върху герба му е изобразен знакът на „монарсите в изгнание от Изтока“: еврейският лъв, или „лъвът, който е от Иудиното коляно, коренът Давидов“, тоест от племето, от което произхожда Давид, а по-късно и Исус. Прозвището на Вилхелм е Ястребовия нос, дори по време на поход той съблюдава най-строго еврейския шабат и празника на скинопигията. Както отбелязва Артър Цукерман:

Първият хроникьор, описал обсадата и превземането на Барселона, е следвал еврейския календар. По време на бойните действия командващият войската — Вилхелм, херцог на Нарбон и Тулуза, е съблюдавал най-строго еврейския шабат и свещените за евреите дни, в което среща пълно разбиране и съдействие от страна на крал Луи.[11]

Вилхелм Гелонски става един от така наречените „перове“ на Карл Велики, той е реално съществувал исторически герой, който мери ръст с такива легендарни личности като Роланд и Оливие. Когато синът на Карл Велики — Луи, става крал, именно Вилхелм слага короната на главата му. Според някои летописци Луи му рекъл: „Господарю мой Вилхелм… твоят род издигна моя.“[12] Едно наистина доста странно твърдение, като имаме предвид, че е отправено към човек, чийто произход си остава неизяснен поне за историците от по-късни епохи.

Но Вилхелм не е само пълководец. Малко преди 792 г. той учредява в Гелон академия, в която довежда учени от чужбина и събира прочута за времето си библиотека — не след дълго Гелон се превръща в уважавано средище на еврейската мисъл. Тъкмо в такава академия вероятно е работил и „езичникът“ Флегетанис — еврейският учен, потомък на Соломон, който според Волфрам фон Ешенбах поверява на Киот Провански тайната на Свещения Граал.

През 806 г. Вилхелм се оттегля в своята академия, където умира през 812 г. По-късно академията е превърната в прочутия днес манастир „Св. Гилелм Пустинник“[13]. Ала още преди смъртта му Гелон става един от първите в Европа центрове на култа към Мария Магдалина[14], който процъфтява заедно с еврейската академия — един твърде показателен факт.

Исус е от Юдиното племе и от Давидовия царски дом. Според устната традиция Мария Магдалина пренася във Франция Граала, или Санграала, тоест „царската кръв“. А през VIII в. в Южна Франция съществува монарх от Юдиното племе и царския дом на Давид, който е признат за цар на евреите. Той обаче е не само евреин, но и потомък на Меровингите. А според романа в стихове на Волфрам фон Ешенбах той и семейството му са свързвани със Свещения Граал.

Давидовото коляно

През следващите столетия са предприемани множество опити княжество Септимания да бъде заличено във всички исторически хроники и летописи. Това, че в тях „готи“ често са бъркани с „евреи“, иде да подскаже, че наистина е прилагана жестока цензура. Никоя цензура обаче не се увенчава с пълен успех. През 1143 г. Петър, архимандрит на Клюни, праща писмо до краля на Франция Луи VII, в което клейми евреите от Нарбон, твърдящи, че сред тях живее техният цар. През 1144 г. Тиоболд, монах от Кеймбридж, говори за „престолонаследниците и равините на евреите, които живеят в Испания (и) се събират в Нарбон, където е седалището на царската династия“[15]. А през 1165–1166 г. Вениамин Туделски, прочут пътешественик и летописец, отбелязва, че в Нарбон има „мъдреци, богаташи и князе, оглавявани от… потомък на Давидовото коляно, както личи и от неговото родословие“[16].

Но които и да са потомците на Давид, живели в Нарбон, те не оказват такова огромно влияние върху историята, както някои други потомци на царя на Израил. Знаем колко разклонени са някои родословия: някои от потомците на Теодорих и Вилхелм Гелонски остават в Нарбон, други обаче успяват през тези четири столетия да се сдобият с много по-важни владения, сред които през XII в. са и най-значимите кралства в християнския свят — Лотарингия и франкското кралство Йерусалим.

През IX в. потомците на Вилхелм Гелонски стават първите херцози на Аквитания и се сродяват с херцозите на Бретан. А през X в. на Хуго дьо Плантар Дългоносия, пряк потомък и на Дагоберт, и на Вилхелм Гелонски, му се ражда син — Юсташ, който е първият граф на Булон. Правнук на Юсташ е Годфрид Булонски, херцог на Лотарингия и завоевател на Йерусалим. А Годфрид поставя началото на династия и „кралска традиция“, която по силата на това, че е основана върху камъка Сион, е равнопоставена на другите кралски династии във Франция, Англия и Германия. Ако Меровингите наистина са потомци на Исус, Годфрид, който е издънка на тази кралска династия, си е възвърнал с превземането на Йерусалим онова, което му се полага по право.

Годфрид и Лотарингите са католици — поне на хартия: не са имали друг избор, ако са искали да оцелеят в един свят, който се похристиянчва все повече. Ала поне в някои кръгове се знае какъв е истинският им произход. Има сведения, че дори през XVI в. Анри Лотарингски, херцог на Гиз, пристига в град Жоанвил в Шампания, където е посрещнат от възторжени тълпи. Сред посрещачите има хора, които скандират: „Hosannah Filio David[17]!“

Сигурно не е без значение, че тази случка е разказана в една съвременна история на Лотарингия, издадена през 1966 г. Уводът към нея е написан не от друг, а от Ото фон Хабсбург, днешен херцог на Лотарингия и по титла крал на Йерусалим[18].

Фигура 3. Гербът на Рен Льошато.

Фигура 4. Емблемата на Братството на монасите от Сион.

[1] Parrinder. Jesus in the Qur’an, p. 110. ↑

[2] Blancasall. Les descendants, p. 9. ↑

[3] Коранът, 4:157. ↑

[4] В Елиопол е почитан свещеният бик от Мерое. Сикамбите също издигат в култ бика, което личи и от златната глава на телец, намерена в гробницата на Хилдерих, баща на Хлодвиг. ↑

[5] Lobineau, Henri. Dossiers secrets, planche N 1, 950–1400, N 1. ↑

[6] Rabinowitz. De Migrantibus. ↑

[7] Zuckerman, A. Jewish Princedom, p. 36. ↑

[8] Ibid., p. 59. ↑

[9] Ponsich. Le Conflent, p. 244, N10. Levillain. Nibelungen, p. 46. ↑

[10] Zuckerman, A. Op. cit., p. 81. ↑

[11] Ibid., p. 197. ↑

[12] William, Count of Orange. The Crowning of Louis, p. 4. ↑

[13] Част от него днес образува прочутите Клоистърс в Ню Йорк. ↑

[14] Saxer. Marie Madelaine. V. 2, p. 412. Паметта й се чества на 19 януари най-малко от 792–795 г. ↑

[15] Zuckerman, A. Op. cit., p. 64. ↑

[16] Ibid., 58. ↑

[17] Осанна за сина Давидов (лат.). — Бел.авт. ↑

[18] Pange. Maison de Lorraine, p. 60. ↑

15. Заключение
Предвиждания за бъдещето

Но ако твърдението, че Исус е възкръснал от мъртвите, се разбира не в буквалния, а в преносния, символичен смисъл, можем да му дадем различни тълкувания, които не влизат в разрез с нашите познания и не накърняват значението на твърдението. Тук не важи възражението, че ако го разбираме в преносния смисъл, погубваме християнската надежда за безсмъртие, защото много преди появата на християнството човекът е вярвал, че има живот и след смъртта, тоест не се е нуждаел от Възкресението Христово, което да му гарантира безсмъртие. Днес както никога сме изправени пред опасността митологията, тълкувана прекалено буквално, както го прави църквата, да бъде отхвърлена веднъж завинаги. Не е ли крайно време, вместо да бъде забравяна, християнската митология поне веднъж да бъде тълкувана в преносния, символичен смисъл?

Карл Юнг

„Неоткритото «Аз»“

В началото нямахме никакво намерение да доказваме или опровергаваме каквото и да било, най-малкото извода, към който ни тласкаха всички факти. И през ум не ни е минавало да оспорваме някои от основните положения в християнството. Обратното, заехме се просто да разбулим една тайна. Търсехме отговора на някои озадачаващи въпроси, обяснение за някои исторически загадки. Но се натъкнахме на нещо по-съществено, отколкото бяхме разчитали да открием. Стигнахме до изумително, спорно и на пръв поглед абсурдно заключение.

Това заключение ни накара да насочим вниманието си към живота на Исус и към корените на религията, за чийто основател се смята той. Но дори и тогава нямахме намерение да оспорваме християнството. Искахме само да се уверим дали изводът ни е поне малко състоятелен. След като за кой ли път препрочетохме Библията, се уверихме, че сме на прав път и че заключението ни е не само логично, но и вероятно отговаря на истината.

Не бяхме, а и още не сме в състояние да го докажем с факти. То и досега си остава в известен смисъл само хипотеза, която обаче е твърде правдоподобна и логична и хвърля светлина върху доста събития. За другите не твърдим, но най-малкото ние не сме срещали по-състоятелно от гледна точка на историята обяснение на случките и хората, врязали се преди две хилядолетия в съзнанието на западния човек и предопределили развитието на нашата култура и цивилизация през следващите столетия.

Ние не можем да докажем, че изводът ни е правилен, междувременно обаче натрупахме огромно количество факти, навеждащи ни на мисълта, че членовете на Братството от Сион и неговата документация са в състояние да потвърдят нашата правота. Въз основа на онова, за което се намеква в техните писания, както и на личните им разговори с нас сме склонни да мислим, че Братството от Сион разполага с нещо, което бихме могли да използваме като „неопровержимо доказателство“ за своята хипотеза. Не знаем до какво точно се свежда то, но защо, след като разполагаме с толкова много данни, да не опитаме да се досетим?

В случай че хипотезата ни е вярна, след като напускат Светите места, жената на Исус и неговите деца (а в периода, откакто навършва шестнайсет-седемнайсет години, до предполагаемата си смърт той би могъл да има няколко деца) намират убежище в Южна Франция, в еврейска община, където успяват да запазят рода. През V в. техните потомци явно се сродяват с кралското семейство на франките, с което полагат началото на династията на Меровингите. През 496 г. църквата сключва съюз с Меровингите: явно знае какъв е техният произход и въпреки това се задължава да е вярна на династията и потомците й. Това обяснява защо именно на Хлодвиг е предложено да стане император на Свещената римска империя и защо той не е провъзгласен за крал, а просто е признат за такъв.

С това, че негласно се замесва в убийството на Дагоберт и така предава Меровингите, църквата извършва престъпление, което не може да бъде нито обяснено, нито забравено. Ето защо се налага да се запуши устата на хората, които знаят нещо: излезе ли наяве истината за произхода на Меровингите, западната църква едва ли ще заздрави позициите си в борбата със своите врагове.

Въпреки всички усилия да бъдат унищожени потомците на Исус или най-малкото на Меровингите те оцеляват отчасти благодарение на Каролингите, които явно са се чувствали по-гузни, задето са узурпирали престола, отколкото западната църква, и се стремят да узаконят положението си чрез династични бракове с принцеси от династията на Меровингите. По-важното обаче е, че сред издънките на рода на Исус са Зигеберт, син на Дагоберт, чийто потомък е и Вилхелм Гелонски, цар на еврейското княжество Септимания, и Годфрид Булонски. След като през 1099 г. той превзема Йерусалим, потомците на Исус си възвръщат онова, което им се полага по право: наследството, отредено за тях още в старозаветни времена.

По време на кръстоносните походи потеклото на Годфрид едва ли е било чак такава тайна, както се иска на църквата. При хегемонията, с която разполага римокатолицизмът, е малко вероятно обаче то да е разгласено открито. Но е сигурно, че за него се разказват предания и легенди, намерили най-силен израз в разказа за Лоенгрин, митичния прародител на Годфрид, и, естествено, в рицарските романи за Свещения Граал.

Ако хипотезата ни е вярна, Свещеният Граал е най-малкото две неща. От една страна, това са родословието, потомците на Исус, „Sang Raal“ или „Real“, тоест, „царската кръв“, за чиито пазители са определени тамплиерите, орден, създаден от Братството от Сион. От друга страна, Свещеният Граал би могъл да бъде тълкуван дословно като съда, или чашата, в която е била събрана и съхранявана кръвта на Исус. С други думи, това е утробата на Мария Магдалина, а оттам и самата Магдалина. Явно оттук води началото си култът към нея, зародил се през Средновековието и бъркан с култа към Богородица. Може да се докаже например, че много от прочутите „Черни богородици“, или „Черни мадони“ от ранното християнство всъщност са светилища не на Дева Мария, а на Мария Магдалина, още повече че в тях е изобразена жена с дете. Някои смятат, че и готическите катедрали, тези величествени каменни изображения на утробата, посветени на „Девата“, също са, както се подчертава и в „Червената змия“, храмове в прослава на спътницата на Исус, а не на неговата майка.

Тоест Свещеният Граал олицетворява и потомството на Исус, и Мария Магдалина, чиято утроба е дала живот на това потомство. Има обаче и друго. През 70 г., по време на голямото въстание в Юдея, предвожданите от Тит римски легиони плячкосват Йерусалимския храм. Според преданията заграбеното съкровище в крайна сметка е пренесено в Пиренеите, а в разговор с нас Плантар заяви, че сега то се намира в Братството на монасите от Сион. Не е изключено обаче в Йерусалимския храм да се е пазело не само съкровището, заграбено от стотниците на Тит. В юдаизма от едно време религия и политика са неразривно свързани. Месията трябва да е цар първосвещеник с власт и в духовните, и в светските дела. Ето защо е твърде вероятно в Храма да са се съхранявали и архивите на еврейската царска династия: документи, които днес бихме нарекли кръщелни и брачни свидетелства, както и други сведения, каквито се събират за всяко царско или благородническо семейство от онова време. В случай че Исус е бил „юдейски цар“, в Храма със сигурност са се пазели множество най-подробни данни за него. Там вероятно е било и тялото му или най-малкото неговата гробница, след като според евангелията тялото е изчезнало от първия, временен гроб.

Няма сведения през 70 г., когато плячкосва Храма, Тит да е взел нещо, свързано с Исус. Ако са съществували, такива материали може би са унищожени, но не е изключено и да са укрити, а войниците на Тит, които се интересуват само от скъпоценности, просто не са си направили труда да ги издирят. Всеки свещеник от тогавашния Храм би действал по един-единствен начин: би оставил на напредващите фаланги златото, скъпоценните накити, скъпите вещи, каквито те очакват да намерят, и би скрил — вероятно под самия Храм, онова, което за евреите е от по-голямо значение: документите, свързани със законния цар на Израел, с признатия от всички Месия и царското семейство.

През 1100 г. потомците на Исус в Европа вече се радват на завидно положение, а чрез Годфрид Булонски си извоюват позиции и в Палестина. Те няма как да не знаят своето потекло и родословие. Не е изключено обаче да не са в състояние да го докажат на света, нещо наложително в светлината на амбициите им за бъдещето. Ако са знаели, че има поне някаква вероятност такива доказателства да съществуват — да речем, някъде около Йерусалимския храм, са щели да направят всичко възможно, за да ги открият. Това обяснява ролята на рицарите тамплиери, които тайно правят разкопки под Храма, в така наречените Соломонови конюшни. След всички доказателства, на които се натъкнахме, почти няма съмнение, че рицарите тамплиери са пратени в Светите места с една-единствена задача: да намерят нещо и да го приберат. По всичко личи, че са изпълнили мисията си: открили са онова, което са издирвали, и са го донесли в Европа. Ала и досега е загадка какво точно се е случило с него. Едно обаче е сигурно: с помощта на Бертран дьо Бланшфор, предполагаем четвърти велик магистър на Ордена на тамплиерите, край Рен Льошато е укрито нещо: за целта са докарани германци миньори, които в най-строга тайна изкопават скривалище. Можем само да предполагаме какво е скрито там: вероятно мумифицираното тяло на Исус или онова, което днес бихме нарекли брачно свидетелство на Исус и кръщелни свидетелства на неговите деца. Или пък нещо, което би предизвикало сензация. Всяко от тези неща или всички, взети заедно, биха могли да бъдат Свещеният Граал. Твърде вероятно е някое или всичките да са попаднали — случайно или преднамерено — у еретиците катари и да са се превърнали в част от загадъчното съкровище на Монсегюр.

Според историческите сведения Годфрид Булонски основава „кралска династия“, чието начало е положено на камъка на Сион и затова тя е равнопоставена на най-издигнатите династии в Европа. В Новия завет, а по-късно и в масонските ложи се твърди, че „Сионският камък“ е синоним на Исус. Ако това наистина е така, появата на такава „кралска династия“ наистина става логична и закономерна.

Веднъж качила се на престола в Йерусалим, династията на Меровингите преспокойно може да разреши, дори да насърчи да се говори, макар и с недомлъвки, за нейния истински произход. Това обяснява защо именно тогава започват да се появяват първите рицарски романи за Граала и защо те са свързвани толкова откровено с рицарите тамплиери. Представителите на „кралската династия“, водеща началото си от Годфрид и Балдуин, вероятно са смятали с времето, след като заздравят позициите си, да разкрият чии потомци са. Кралят на Йерусалим сигурно е щял да си извоюва надмощие над останалите европейски монарси, а патриархът на Йерусалим е щял да измести папата. Така Йерусалим е щял да засенчи Рим и да се превърне в истинската столица на християнския свят, пък и не само на него: стига Исус да бъде признат за простосмъртен пророк от плът и кръв, за цар първосвещеник и законен наследник на Давидовия престол, той е щял да стане приемлив и за мюсюлмани, и за евреи. Като крал на Йерусалим прекият му потомък е щял да осъществи едно от най-важните положения в политиката на тамплиерите: примиряване на християнството с юдаизма и исляма.

Историческите обстоятелства обаче попречват всичко това да се осъществи. Франкското царство в Йерусалим така и не заздравява позициите си. Обсадено от войските на мюсюлманите, нерешително в управлението, то не постига мощта и вътрешната сигурност, така необходими за оцеляването му, още по-малко успява да си извоюва надмощие над европейските монарси и римокатолическата църква. Грандиозните му замисли се провалят с гръм и трясък особено след 1291 г., когато Светите места са превзети от мюсюлманите. Меровингите още веднъж остават без престол. А рицарите тамплиери вече са не само излишни, но и обречени на гибел.

През следващите столетия Меровингите — подпомагани, а вероятно и направлявани и закриляни от Братството на монасите от Сион — многократно правят опити да си възвърнат престола, но само в рамките на Европа. Династията сякаш осъществява три различни, но взаимосвързани програми. Първо, поставя си за цел да създаде психологическа обстановка, тайна традиция, с която да подкопае хегемонията на римокатолическата църква в духовната сфера, традиция, намерила израз в учението на новите херметици и езотеристи, в манифестите на розенкройцерите и в трудове с подобна насоченост, в някои масонски ритуали и разбира се, в символите на Аркадия и на подземната река. Втората програма на династията предвижда политически заговори и интриги, а по възможност открито завземане на властта, похвати, прилагани през XVI в. от Лотарингите и фамилия Гиз и от хората, стоящи зад Фрондата през XVII в. Третият път, по който Меровингите се опитват да си възвърнат законното наследство, са браковете с представители на различни династии.

На пръв поглед би могло да ни се стори, че не се е налагало Меровингите да прибягват до подобни хитрости, че ако наистина са потомци на Исус, едва ли са щели да имат проблеми в осъществяване на амбициите си. Достатъчно е било да разкрият кои са, та светът да ги признае. Нещата обаче явно не са били толкова прости. Римокатолическата църква отрича Исус да е бил човек от плът и кръв. Заради изгодата тя не се свени да даде благословията си за убийството на Дагоберт и неговите наследници. И да са разкриели чии потомци са, Меровингите едва ли са щели да постигнат успех. Обратното, сигурно са щели да си навлекат доста неприятности, омразата и на църквата, и на другите монарси, да предизвикат боричкане между различните клики и криза във вярата. При положение че не държат здраво властта, едва ли са щели да устоят на нападките, щели са просто да проиграят безвъзвратно своя най-силен коз: тайната на произхода си. В онази историческа и политическа обстановка този коз едва ли е щял да се превърне в трамплин към властта, напротив, династията би могла да го разкрие единствено след като си е възвърнала тази власт, тоест от позицията на силата.

С други думи, за да се възкачат отново на полагащия им се по право престол, Меровингите е трябвало да прибягват до по-традиционни средства, смятани за обичайни в онази епоха. Най-малко четири пъти те са на крачка от успеха, но пак удрят на камък било защото не са преценили всички фактори, било по силата на обстоятелствата, било просто защото не им е провървяло. Така например през XVI в. Гизите още малко, и да се възкачат на престола. През XVII в. Фрондата почти успява да свали Луи XIV от престола и да качи на него представител на Лотарингите. В края на XIX в. има планове за създаването на нещо като втори Свещен съюз, който чрез Хабсбургите да обедини католическа Европа: Австрия, Франция, Италия и Испания. Но тези планове са осуетени от безотговорната и агресивна политика на Германия и Русия, които влизат в съюз ту с една, ту с друга велика сила и накрая разпалват война, в резултат на която от престола са свалени всички династии в континентална Европа.

Меровингите са най-близо до успеха може би през XVIII в. Лотарингите се сродяват чрез брак с Хабсбургите и на практика се сдобиват с престола на Австрия — тогавашната Свещена римска империя. Когато Мария Антоанета, дъщеря на Франц Лотарингски, става кралица на Франция, френският престол вече се полага по право на нейните деца. Ако не беше избухнала Великата френска революция, в началото на XIX в. Хабсбурги и Лотаринги са щели да владеят цяла Европа.

Революцията е съкрушителен удар за Меровингите, за техните надежди и амбиции. Този катаклизъм най-неочаквано осуетява замисъла на династията, внимателно разработен и осъществяван цял век и половина. И още нещо, от някои намеци в „Документите на Братството“ разбираме, че по време на тази толкова бурна революция са изчезнали доста от най-ценните документи на Сион, както вероятно и някои предмети. Това може би обяснява защо оттук нататък велики магистри на ордена стават все представители на френската култура, които подобно на Нодие имат достъп до поверителна информация, както и ролята на Сониер. В навечерието на революцията неговият предшественик — Антоан Бигу, съставя, а след това скрива закодираните свитъци, след което търси убежище в Испания, където малко по-късно умира. Тоест не е изключено Сион да не е знаел поне известно време къде точно се намират свитъците. Но дори и членовете на Братството да са знаели, че документите са в църквата на Рен Льошато, те не са могли да си ги върнат, ако свещеникът в епархията не им е симпатизирал, ако не им се е подчинявал безпрекословно, без да задава неудобни въпроси и да се бърка в работата на ордена. Ако в документите пък е ставало дума за още нещо, укрито някъде край Рен Льошато, присъствието на такъв човек в селцето е било още по-наложително.

Сониер умира, без да издаде тайната. Неговата икономка Мари Дьонарно, също пази мълчание чак до смъртта си. През следващите години в околностите на Рен Льошато неколкократно са правени разкопки, при които обаче не е открито нищо. Ако, както предполагахме, край селцето са скрити някакви неща, които биха предизвикали сензация, те явно са били преместени на друго място, когато Сониер започва да привлича вниманието и в Рен Льошато се появяват иманяри — освен, разбира се, ако не са били сложени в хранилище, до което иманярите не могат да се доберат, например в подземна крипта или под изкуствено езеро в някой частен имот. Всъщност край Рен Льошато наистина има изкуствено езеро — то се намира край местност с многозначителното име Лавалдийо[1]. Не е изключено под него да има крипта, която с подземен тунел да е свързана с някоя от множеството пещери в планините наоколо.

Колкото до откритите от Сониер свитъци, два от тях или най-малкото техни факсимилета са разпространявани на циклостил, а по-късно са и публикувани. Другите два — обратното, държани са в най-строга тайна. В разговора си с нас Плантар обясни, че са съхранявани в сейф в банка „Лойдс“ в Лондон. Успяхме да узнаем за тях само това.

Ами парите на Сониер? Знаем, че част от тях са предоставени по банков път от ерцхерцог Йохан фон Хабсбург. Знаем също така, че абат Анри Буде, кюре на Рен Лебен, е превеждал големи суми на епископа на Каркасон. Имаме основания да смятаме, че Буде е плащал и на Сониер чрез неговата икономка, Мари Дьонарно. Виж, така и не разбрахме откъде Буде, беден енорийски свещеник, е получавал такива големи суми. Той очевидно е човек на Братството на монасите от Сион, но така и не се разбра дали орденът е превеждал парите направо на него. Те може би са отпускани от Хабсбургите, които, както знаем, разполагат с несметни богатства. Или от Ватикана: не е изключено папата да е бил подложен на най-високо равнище на изнудване от страна и на Сион, и на Хабсбургите. При всички положения въпросът за парите, а вероятно и за някакво съкровище ставаше за нас все по-маловажен на фона на онова, което установихме по-късно. Той просто бе привлякъл вниманието ни към тази загадка, а после остана на заден план.

Вече изложихме своята хипотеза, че Исус има потомци, че представители на неговия род са живи и до ден-днешен. Не сме сигурни естествено, че хипотезата ни е изцяло вярна. Но дори и някои подробности да подлежат на уточняване, сме убедени, че поне в основни линии сме прави. Не е изключено да сме изтълкували погрешно ролята на някой предполагаем велик магистър на ордена или значението на някой съюз в политическите боричкания от XVIII в. Но след нашето проучване се уверихме, че загадката на Рен Льошато е свързана с целенасочените опити на някои влиятелни кръгове да възстановят чрез Меровингите монархията във Франция, а защо не и в цяла Европа, и че тези кръгове обосновават законността на подобна реставрация с това, че Меровингите всъщност са потомци на Исус.

В светлината на всичко това получаваха обяснение и някои противоречия, несъответствия и загадки, на които се натъкнахме по време на проучването си, както и куп наглед дребни, ала озадачаващи подробности: например заглавието на книгата, приписвана на Никола Фламел — „Свещена книга на Авраам евреина — принц, свещеник, левит, астролог и философ от еврейското племе, пръснато заради Божия гняв из Галия“; символичният Граал, или чашата на Рене Анжуйски, — според преданието, който изпие съдържанието й на един дъх, ще види и Господ, и Мария Магдалина; „Химическият брак на Кристиан Розенкройц“, книга, където Андрея разказва за загадъчно момиченце от царско потекло, което е качено на лодка и отпратено в морето и чиито законни владения са заграбени от мюсюлманите; тайната, която е знаел Пусен, както и „тайната“, която според преданието е най-строго пазена от общество Светото тайнство.

Докато се запознавахме с фактите, открихме и други подробности, които първоначално ни се сториха несъществени или направо безсмислени. Сега обаче виждаме, че и в тях има логика. Вече е ясно защо Луи XI е смятал Мария Магдалина за основоположница на френската кралска династия, твърдение, което дори в контекста на XV в. в началото ни звучеше абсурдно[2]. Ясно е и защо според преданието върху короната на Карл Велики, копие от която днес е част от регалиите на Хабсбургите, е пишело „Rex Solomon“[3], както и защо в „Протоколите на старейшините от Сион“ се говори за нов цар „от свещеното Давидово коляно“[4].

През Втората световна война по причини, които и досега не са доизяснени, лотарингският кръст е символ на комитета „Свободна Франция“, оглавяван от Дьо Гол. Това е доста странно. Защо лотарингският кръст, тоест гербът на Рене Анжуйски, е отъждествяван с Франция? Лотарингия никога не е олицетворявала Франция. Почти през цялата си история тя е независимо херцогство, населявана от германски племена държава, влизаща в Свещената римска империя.

Лотарингският кръст може би се е превърнал в символ на френското съпротивително движение, защото, както личи, в него активно е участвало Братството на монасите от Сион и защото генерал Дьо Гол е близък с някои членове на ордена, например с Плантар. Има обаче един любопитен факт: трийсет години преди това поетът Шарл Пеги споменава лотарингския кръст в едно свое стихотворение. Малко преди да загине в битката при Марна от 1914 г., Пеги, близък приятел на автора на „Вдъхновеният хълм“ Морис Барес, пише следните строфи:

Ръцете Исусови са лотарингският кръст

и кръвта в артериите, и кръвта във вените.

Изворът чист на Божия милост, на светлина.

Ръцете на Сатаната са лотарингският кръст,

същите артерии, същите вени,

същата кръв, извор на беди[5]…

В края на XVII в. отец Венсан, историк и антиквар от Нанси, пише историята на Сион в Лотарингия. Той е автор и на друга книга — „Истинската история на св. Зигеберт“, в която разказва за живота на Дагоберт II[6]. Върху титулната страница на второто произведение има епиграф — цитат от Четвърто евангелие: „Той е между вас, а вие не Го познавате.“

Още преди да се заемем с това изследване, бяхме скептично настроени: без да сме християни, нямахме нищо против тази религия. По силата на това, че се занимаваме със сравнителен анализ на религиите, се отнасяме с уважение към зрънцето историческа истина, съдържащо се в най-влиятелните вероизповедания в света, но сме безразлични към догмите, теологията и атрибутите, образуващи тяхната надстройка. Ала макар да зачитаме всички религии, не можем да приемем, че която и да е от тях има монопол върху истината.

И така, когато в изследването си стигнахме до Исус, решихме да подходим към него възможно най-балансирано и непредубедено. Не бяхме обременени от предразсъдъци, нямахме никакви задни мисли, не печелехме, нито пък губехме, ако докажехме или опровергаехме един или друг постулат. Доколкото изобщо е възможно да си обективен, се надявахме да сме обективни в подхода си към Исус, както би трябвало да е обективен един историк, който например пише за Александър Македонски или Цезар. А изводите, до които стигнахме, бяха смайващи, но не и съдбовни. Те не ни накараха да променим личните си възгледи, не разтърсиха ценностната ни система.

Но какво да кажем за другите? За милионите хора по цял свят, за които Исус е Син Божи и Спасител? До каква степен историческият Исус, царят първосвещеник, на който се натъкнахме в своето изследване, поставя под въпрос тяхната вяра? Доколко бяхме осквернили онова, което за мнозина е най-свято?

Давахме си сметка, разбира се, че със своите изводи оспорваме в доста отношения някои основни принципи на съвременното християнство и че тези изводи са еретични, дори светотатствени. От гледна точка на някои установени догми ние безспорно можехме да бъдем обвинени във всичко това. Не смятахме обаче, че сме охулили, дори принизили значението на Исус в очите на онези, които искрено вярват в него. Не можем да приемем, че той не е човек от кръв и плът, но нашите изводи не пречат на другите да го смятат за Бог. Защо Исус да не е бил женен и да е имал деца — това не му пречи пак да е Бог. Няма причини божественото у него да зависи от сексуалното му въздържание. Дори и да е Син Божи, защо да не се ожени и да не създаде потомство?

Цялата християнска теология се основава на предположението, че Исус е въплътилият се Син Божи. С други думи, Бог се смилява над собственото си творение и се въплъщава в него, приема човешки облик. Така получава възможност да види с очите си как живеят хората, да изпита на гърба си техните несрети, да проумее какво е да си човек, да си самотен, да те боли, да се чувстваш безпомощен, да знаеш, че рано или късно ще умреш. По този начин той ще опознае хората така, както Старият завет не позволява. Ще се откаже от олимпийското си бездушие и спокойствие и ще узнае от собствен опит каква е човешката участ. Ще изкупи греховете на човека, като ги изпита върху себе си, като ги изстрада и накрая като бъде разпънат заради тях.

Символичното значение на Исус е, че той всъщност е Бог, изпитал всички човешки чувства, усетил по себе си какво е да си човек. Но как Бог, въплътен като Исус, може да претендира, че е човек, че е изживял всички човешки чувства, без да се е докоснал до две от най-важните, най-същностните състояния на човека: секса и бащинството?

Просто е невъзможно. Според нас Исус, въплътилият се Син Божи, просто не може да олицетворява онова, което смятаме, че символизира, ако не е бил женен и не е имал деца. Исус от евангелията, от общоприетото християнство в крайна сметка е непълноценен, тъй като е бог, който само отчасти се е въплътил като човек от кръв и плът. Според нас Исус, който открихме по време на проучването си, може да претендира с много по-голямо право, че е онова, за което го смята християнството.

Ето защо като цяло не мислим, че със заключенията си сме осквернили или омаловажили Исус, че сме хвърлили петно върху името му. Защото нашето проучване се увенча с образа на един изпълнен с живот правдоподобен Исус, чийто път е и показателен, и разбираем за съвременния човек.

Не сме в състояние да посочим конкретен човек и да твърдим, че той е пряк потомък на Исус. През вековете отделните родословия се разклоняват, стават изключително заплетени и многочислени. Днес във Великобритания и Европа има най-малко десетина рода с множество разклонения, които водят началото си от Меровингите. Сред тях са Хабсбургите и Лотарингите, които по титла са херцози на Лотарингия и крале на Йерусалим, семейство Плантар, Люксембург, Монпеза, Монтескьо и други. Според „Документите на Братството“ родът Синклер, както и различни клонове на Стюардите във Великобритания също са свързани с това родословие. Наред с другите и семейство Девъншир явно е посветено в тайната. Повечето от изброените родове преспокойно биха могли да претендират, че водят началото си от Исус; дори и след време от тях да бъде излъчен човек, който ще е новият цар първосвещеник, ние просто не знаем неговото име.

Доста други неща обаче са пределно ясни. Колкото до нас, не смятаме, че преките потомци на Исус носят в себе си някакво божествено начало и се открояват сред останалите. Така безспорно мислят повечето хора. Подозираме, че и Братството на монасите от Сион е на същото мнение. Още повече че и да се докаже недвусмислено, че конкретен човек или група от хора са потомци на Исус, това едва ли ще разтърси из основи света, както би станало преди един-два века. Повечето хора просто ще вдигнат безразлично рамене. Тоест, сложният замисъл на Братството от Сион, ако наистина има такъв, просто се обезсмисля, освен ако не е свързан по някакъв съдбоносен начин с политиката. Каквито и да са последиците от нашите изводи за теологията, те безспорно ще се отразят, и то доста силно, и върху политиката, върху начина на мислене, върху ценностите и институциите в света, в който живеем.

В миналото семействата, водещи началото си от Меровингите, безспорно са се занимавали с политика и са се стремели към политическа власт. Това важи и за Братството на монасите от Сион и за мнозина от неговите велики магистри. Нямаме причини да смятаме, че и днес политиката не е все така важна и за ордена, и за потомците на династията. Всички факти ни навеждат на мисълта, че Сион си е поставил за цел да изкове съюз между онова, което сме свикнали да наричаме църква и държава: съюз между светската и духовната власт, между свещеното и делничното, между политика и религия. В много от своите документи Сион заявява, че както го изисква традицията на Меровингите, новият крал „ще царува, без да управлява“. С други думи, ще е цар първосвещеник, който има предимно ритуална и символична роля, докато управлението, изпълнителната власт е поверена на друг — вероятно на Братството на монасите от Сион.

През миналия век орденът се опитва чрез франкмасоните и Хиерон от Златната долина да установи една нова, осъвременена Свещена римска империя, нещо като теократични Съединени европейски щати, управлявани едновременно от Хабсбургите и от радикално обновената църква. Замисълът е осуетен от Първата световна война, след която европейските династии губят престола си. Имаме основания обаче да предполагаме, че и сегашните цели на Братството от Сион са, горе-долу същите, както целите на Хиерон от Златната долина.

Излишно е да казваме, че представата ни за тези цели е твърде хипотетична. Но те безспорно включват създаването на теократични Съединени европейски щати, на транс-, или паневропейска конфедерация, обединена в съвременна империя и управлявана от династия, водеща началото си от Исус. Тази династия ще съсредоточи в ръцете си не само политическата и светската власт, тя, както навярно се досещате, ще наследи и престола на св. Петър, тоест Ватикана. Владенията на династията може би ще се състоят от множество кралства и княжества, свързани помежду си от бракове и династични съюзи, от нещо като пригодена към нашия век „феодална система“, ала без злоупотребите, които сме свикнали да свързваме с това понятие. Самото управление ще бъде поверено вероятно на Братството на монасите от Сион, приело формата на, да речем, Европейски парламент с изпълнителни и законодателни функции.

Подобна Европа ще представлява нова, обединена политическа сила в международната политика, която по мощ ще се мери със Съветския съюз или Съединените щати. Тя вероятно ще е велика сила, каквато не е имало дотогава, защото ще се осланя на непоклатима духовна и емоционална основа, а не на абстрактни теории и идеологии. Човек ще се чувства съпричастен с нея не само с разума, но и със сърцето си. Тя ще черпи сили от обединения дух на западноевропейците, от най-съкровените религиозни стремления, които ще се пробудят отново.

Подобна програма сигурно звучи твърде идеалистично. Но нима историята не е показала, че не бива да подценяваме тази огромна сила — духа, който, стига да бъде насочен правилно, върши чудеса. Само допреди няколко години ни се струваше невероятно, че един религиозен фанатик без своя армия, без политическа партия, която да го подкрепя, ще помете единствено благодарение на обаянието си и на религиозния глад на хората съвременната, добре смазана машина на шахския режим в Иран. Но аятолах Хомейни успя да го стори.

Не ни разбирайте погрешно: не отправяме никакви предупреждения. Далеч сме от мисълта да сравняваме — пряко или косвено, Братството на монасите от Сион с аятолах Хомейни. Нямаме основания да подозираме, че Сион е някаква зловеща организация, какъвто се оказа демагогът от Иран. Той обаче доказа по недвусмислен начин каква енергия и потенциална сила притежават дълбоко вкоренените религиозни стремления на човека и как те могат да бъдат използвани за политически цели. Не е задължително тези политически цели да включват противодържавна дейност. Те могат да бъдат и съвсем благородни, както например задачите, които през Втората световна война си поставят Чърчил или Дьо Гол. Религиозните въжделения на хората могат да бъдат канализирани в безброй посоки. Те са източник на невероятна потенциална сила. И често са пренебрегвани или подминавани от съвременните управници, които се осланят главно на разума. Религиозните стремления са израз на една дълбока психологическа и емоционална потребност. А тази потребност е толкова силна, както потребността ни от хляб, подслон над главата, материална осигуреност.

Знаем, че Братството на монасите от Сион не е някаква организация на умопобъркани несретници. Знаем, че се радва на сериозна финансова подкрепа и че сред неговите членове и симпатизанти има хора на отговорни и влиятелни постове в икономиката, политиката, средствата за масова информация, изкуствата. Знаем, че от 1956 г. членовете му са се увеличили четирикратно, сякаш Братството се подготвя и мобилизира за нещо, а Плантар сподели пред нас, че орденът следва строг график. Знаем също така, че от 1956 г. насам Сион съвсем преднамерено организира „изтичане на информация“: мъчително бавно, капка по капка, в точно премерени количества, колкото да разбуни с недомлъвките и намеците си духовете. Тъкмо тези намеци ни накараха да напишем нашата книга.

Ако Братството на монасите от Сион възнамерява да „сложи картите си на масата“, вече му е дошло времето. Политическите системи и идеологии, които в началото на столетието обещаваха толкова много, всъщност претърпяха в една или друга степен банкрут. Комунизмът, социализмът, фашизмът, капитализмът, западната демокрация малко или повече разочароваха хората, отблъснаха привържениците си и не направиха така, че да се сбъднат мечтите, които породиха. Обременени от тесногръдие, пристрастност и злоупотреби с властта, политиците вече не вдъхват доверие, никой не се уповава на тях. На Запад все повече се ширят цинизъм, неудовлетвореност, отчаяние. Същевременно обаче се засилва и стремежът на хората да живеят по-смислено и духовно, да изпитат емоционално удовлетворение, да намерят нещо, в което истински да вярват. Те копнеят да преоткрият духовното, което всъщност даде тласък за небивало възраждане на религията, намиращо израз например в сектите и култовете, които никнат като гъби след дъжд, и в завръщането към отколешните ценности, особено силно в САЩ. Мнозина бленуват и за истински „водач“ — не фюрер, а мъдрец, добродетелен и одухотворен „цар първосвещеник“, на когото да могат да вярват безрезервно. Цивилизацията ни се пресити от материалното и сега изпитва един по-дълбок глад, стреми се да удовлетвори своите емоционални, психически и духовни потребности.

Подобна атмосфера е само добре дошла за Братството от Сион и целите, които то си поставя. Сега вече орденът е в състояние да предложи алтернатива на съществуващите обществени и политически системи, която не се свежда до някакъв Нов Йерусалим или Утопия, но ще бъде изключително привлекателна, понеже е способна да задоволи потребности, каквито съществуващите системи дори не признават.

Мнозина ревностни християни без колебания тълкуват апокалипсиса като унищожителна ядрена война. Как ли ще бъде посрещнато идването на власт на преките потомци на Исус? Вероятно като Второ пришествие.

[1] На френски „Lavaldieu“, тоест Долината на Бога. — Бел.ред. ↑

[2] Lacordaire. St Mary Magdalen, p. 185. ↑

[3] Encyclopaedia Britannica. Ed. 14, 1972. Crown and Regalia, fig. 2. ↑

[4] Nilus. Protocols, N.24. ↑

[5] Peguy, Charles. La tapisserie de Sainte Genevieve. — In: Oeuvres poetiques completes. Paris, 1957, p. 849. ↑

[6] Св. Зигеберт е баща на Дагоберт II. ↑

Послепис

След излизането на книгата се появиха множество нови документи. Някои читатели щедро и чистосърдечно ни предоставиха изключително важна информация. Други предпочетоха да говорят с недомлъвки, да са потайни и пестеливи с думите, само да намекват загадъчно за фактите, които знаят, за някакви свои проучвания, увенчали се със смайващи, невероятни, ала неоспорими резултати, които нашите събеседници също не пожелаха да споделят. Подобни намеци ни навеждат на мисълта, че вероятно съществуват нови важни материали, но някой доста неуместно се прави на много потаен или просто цели да забули цялата история в загадъчност.

При всички положения получихме писма от хора, които сякаш се пазеха и от сянката си и бяха толкова потайни, че се запитахме защо изобщо са си направили труда да ни пишат. Писмата им са мъгляви и неясни и ни карат да мислим, че техните автори са станали жертва на страха (в някои случаи граничещ с мания за преследване), че най-безочливо ще бъдат лишени от плодовете на своя труд, че ще им откраднем резултатите от техните изследвания, съкровищницата, която са убедени, че са открили, и така те ще останат непризнати, невъзнаградени, ограбени.

В „Светата кръв и Свещеният Граал“ сме изложили съвсем открито фактите, с които разполагаме. Предоставили сме и информация за източниците, свързани с темата, така че и други да бъдат насърчени да ги проучат. Времето на мистификациите отмина. Надяваме се читателите, които разполагат с важни според тях материали, да бъдат отзивчиви, каквито се постарахме да бъдем ние. Приканваме ги, ако имат възможност, да ги публикуват. Ще им бъдем благодарни, ако ни предоставят и своите открития.

Заявяваме открито, че няма да се позоваваме, да публикуваме и използваме тези материали без изричното разрешение на хората, които ни ги предоставят. Заявяваме също така, че ако използваме тези материали под една или друга форма, ще го отразим по подобаващ и приемлив и за двете страни начин. Държим да подчертаем и че проявяваме само исторически и археологически интерес към всяко свързвано с Рен Льошато „съкровище“, в случай че то наистина бъде открито. Искаме единствено да отразим и да опишем къде и кога е било намерено. Паричната награда, полагаща се на човека, открил съкровището, ще получи онзи, който предостави информация за неговото евентуално местонахождение.

Приложение

Предполагаемите велики магистри на Братството на монасите от Сион

Жан дьо Жизор

Според „Документите на Братството“ той е първият независим велик магистър на ордена, заел този пост през 1188 г., след „отсичането на бряста“ и разрива с Ордена на рицарите тамплиери. Роден е през 1133 г., починал е през 1220 г. Най-малкото на хартия е владетел на крепостта Жизор в Нормандия, където по традиция се провеждат срещите между кралете на Англия и на Франция и където през 1188 г. след някаква недоизяснена свада е отсечен един бряст. До 1193 г. Жан дьо Жизор е васал на краля на Англия, първо на Хенри II, сетне на Ричард I. Притежава земя и в Англия, по-точно в Съсекс, както и имението Тичфийлд в Хемпшир. Според „Документите на братството“ през 1169 г. се среща с Томас Бекет. Не са се запазили други сведения, които да потвърждават срещата, но през 1169 г. Бекет наистина посещава Жизор и вероятно се е запознал и с владетеля на крепостта.

Мари дьо Сен Клер

Информацията за Мари дьо Сен Клер е по-оскъдна дори от данните за Жан дьо Жизор. Родена е през 1192 г. и е потомка на Анри дьо Сен Клер, барон на Рослин в Шотландия, придружавал Годфрид Булонски по време на Първия кръстоносен поход. Рослин се намира съвсем близо до най-големия храм на тамплиерите в Шотландия, а построеният през XV в. параклис на имението е свързван в преданията с розенкройцерите и франкмасоните. Бабата на Мари дьо сен Клер се омъжва за представител на френския род Шомон, с който се сродява и Жан дьо Жизор, тоест родословията на семейства Шомон, Жизор и Сен Клер се сливат в едно. Според някои сведения Мари дьо Сен Клер е втора съпруга на Жан дьо Жизор, ние обаче не успяхме да открием недвусмислено потвърждение за това. Според родословията, поместени в „Документите на Братството“, майката на Мари се казва Изабела Леви. Това фамилно име, явно от еврейски произход, се среща често в Лангедок, където още от предхристиянско време има еврейски общини.

Гийом дьо Жизор

Той е внук на Жан дьо Жизор и е роден през 1219 г. Вече познаваме името му, свързвано със загадъчната глава, намерена в парижкия храм на тамплиерите след арестите от 1307 г. То обаче не се споменава никъде другаде, ако не се брои нотариалният акт от 1244 г., в който се казва, че Гийом дьо Жизор е рицар. Според родословията в „Документите на Братството“ сестра му е омъжена за някой си Жан де Плантар. В „Документите“ е отбелязано и че през 1269 г. Гийом влиза в Ордена на кораба и двойния полумесец, създаден от Луи IX (св. Луи) за благородниците, тръгнали с него на злополучния Шести кръстоносен поход. Ако наистина е членувал в ордена, Гийом дьо Жизор е придружавал св. Луи в египетската му кампания.

5. Владетелите на Жизор, Пайен и Сен Клер. Родословия, съставени от Анри Лобино (Анри дьо Ленонкур).

Едуар дьо Бар

Роден през 1302 г., Едуар, граф на Бар, е внук на краля на Англия Едуард I и племенник на Едуард II. Потомък е на семейство с влияние в Ардените още от времето на Меровингите, тоест по всяка вероятност сродено с династията. Дъщерята на Едуар се омъжва за представител на Лотарингите, след което знатните родове на Бар и Лотарингите са тясно свързани с кръвна връзка.

През 1308 г. на шестгодишна възраст (!) Едуар участва заедно с херцога на Лотарингия в битка, взет е в плен и е освободен срещу откуп чак през 1314 г. Когато става пълнолетен, купува от един от чичовците си, Жан дьо Бар, феодалното владение Стене. През 1324 г. се съюзява с Фери Лотарингски и Жан Люксембургски и воюва рамо до рамо с тях; Люксембургите, подобно на Лотарингите, явно също са потомци на Меровингите. През 1336 г. Едуар загива при корабокрушение край бреговете на Кипър.

Освен в „Документите на Братството“ не открихме сведения, че Едуар дьо Бар има роднинска връзка с Гийом дьо Жизор. Но според родословията в „Документите“ той е внук на брата на Йоланда дьо Бар, жена на Гийом. Не намерихме данни, които да потвърждават или да опровергават тази роднинска връзка.

Ако Едуар наистина е станал велик магистър на Сион през 1307 г., както се твърди в „Документите на Братството“, излиза, че той е заел поста едва петгодишен. Това не звучи съвсем неправдоподобно, щом е бил пленен на бойното поле едва шестгодишен. Докато навърши пълнолетие, графство Бар е управлявано от чичо му, Жан дьо Бар, който е регент. Не е изключено Жан да е бил „регент“ и като велик магистър на ордена. Но изглежда безсмислено едно петгодишно дете да бъде избирано за велик магистър, освен ако постът не е бил отреждан на хора с определено потекло и родословие.

Жана дьо Бар

Родена е през 1295 г. и е по-голяма сестра на Едуар. Внучка е на краля на Англия Едуард I и племенница на Едуард II. През 1310 г. на петнайсетгодишна възраст се омъжва за графа на Уорън, Съри, Съсекс и Стратън и след пет години, когато той е отлъчен от църквата за прелюбодеяние, се развежда с него. Остава да живее в Англия и макар да не успяхме да открием никакви по-подробни сведения за живота й, явно е била в много близки отношения с английския крал. Изглежда, Жана е била приближена и на френския крал, който през 1345 г. я кани да се върне във Франция, и тя става регентка на графство Бар. През 1353 г. въпреки Стогодишната война и враждата между Англия и Франция Жана дьо Бар заминава отново за Англия. Когато през 1356 г. френският монарх е пленен в битката при Поатие и е хвърлен в един лондонски затвор, Жана получава разрешение да го „утеши“ и да се грижи за него. Кралят остава дълго в тъмница; въпреки напредналата възраст и на двамата те според слуховете са любовници. Жана умира в Лондон през 1361 г.

Според „Документите на Братството“ ръководи Братството на монасите от Сион до 1351 г., десет години преди смъртта си. Тоест Жана е единственият велик магистър в списъка на „Документите“, който се е оттеглил, отказал или е бил свален от този пожизнен пост.

Жан дьо Сен Клер

Не успяхме да открием абсолютно нищо за Жан дьо Сен Клер, който явно е бил незначителна личност. Роден е някъде през 1329 г. и е потомък на френските благороднически родове Шомон, Жизор и Сен Клер сюр Ет. Според родословията в „Документите на Братството“ дядо му е женен за лелята на Жана дьо Бар, едно безспорно твърде далечно роднинство. Въпреки това от него личи, че постът „велик магистър“ е заеман само от членовете на някои сродени помежду си благороднически родове.

Бланш Д’Еврьо

Това всъщност е Бланш Наварска, дъщеря на краля на Навара. Родена е през 1332 г. От баща си наследява графства Лонгвил и Еврьо, които граничат с Жизор; през 1359 г. става графиня и на Жизор. Десет години преди това се е омъжила за краля на Франция Филип VI, чрез когото сигурно е познавала Жана дьо Бар. Прекарва почти целия си живот в замъка Ньофл край Жизор, където умира през 1398 г.

Според множество предания Бланш изучава алхимията и в лабораториите в някои от своите замъци прави алхимични опити. Пак според устната традиция притежава безценен трактат по алхимия, написан през XIV в. в Лангедок, но основаващ се на ръкопис отпреди цели седем века, тоест от времето на Меровингите. Говори се, че Бланш е покровителка на Никола Фламел.

Никола Фламел

Това е първият човек в списъка на предполагаемите велики магистри, който няма кръвна връзка с родословията в „Документите на Братството“; чрез него за пръв път се нарушава семейната хегемония на този пост. Фламел е роден някъде през 1330 г. и известно време работи като писар в Париж. Покрай това през ръцете му минават множество редки книги и той получава задълбочени познания за живописта, поезията, математиката и архитектурата. У него се пробужда интерес и към алхимията, кабалистиката и учението на херметиците.

По думите на самия Фламел някъде през 1361 г. той се натъква на алхимичен труд, преобразил живота му. Заглавието е твърде странно и интересно: „Свещена книга на Авраам евреина — принц, свещеник, левит, астролог и философ от еврейското племе, пръснато заради Божия гняв из Галия“. С времето този трактат се утвърждава като един от най-прочутите в езотеричната традиция на Запада. Според някои данни оригиналът му се пази в парижката библиотека „Арсенал“. Не едно и две поколения кандидат-алхимици са изучавали най-усърдно, старателно и благоговейно копия от него, без да проникнат в тайните му.

Пак по думите на Фламел цели двайсет и една години и той безуспешно се мъчи да разчете посланията в книгата. Накрая през 1382 г. предприема пътуване в Испания и в Леон се запознава с евреин католик, който му разтълкува текста. След като се връща в Париж, Фламел за пръв път прави успешна алхимична трансмутация. Това се случва по пладне на 17 януари — датата, свързвана толкова упорито със Сониер и Рен Льошато.

Не знаем дали Фламел наистина е получил злато от неблагородни метали, при всички положения обаче той става баснословно богат. В края на живота си само в Париж притежава над трийсет къщи и парцела. Същевременно обаче е скромен човек, който не ламти за власт, и изразходва голяма част от богатството си за благотворителни цели. До 1413 г. е основал или е направил дарения за четиринайсет болници, седем църкви и три параклиса в Париж и за още толкова в Булон, старото графство на бащата на Годфрид Булонски. Така остава в историята не толкова със смайващите си успехи в алхимията, колкото със своя алтруизъм. Дори през XVIII в. пред Фламел се прекланят хора като Исак Нютон, който изчита от кора до кора всичките му трудове, прави подробни конспекти върху тях и преписва на ръка една от книгите му.

Рене Анжуйски

Не намерихме писмени сведения, потвърждаващи, че Фламел се е срещал с Рене Анжуйски. Същевременно обаче има доста факти за Рене, които ни карат да се замислим. Макар и почти непознат днес, той е една от най-влиятелните личности от периода непосредствено преди Ренесанса. Роден е през 1408 г. и през живота си успява да се сдобие с учудващо много титли. Сред най-значимите са граф на Бар, граф на Прованс, граф на Пиемонт, граф на Гиз, херцог на Калабрия, херцог на Анжу, херцог на Лотарингия, крал на Унгария, крал на Неапол и Сицилия, крал на Арагон, Валенсия, Майорка и Сардиния. Но най-внушителната му титла вероятно е крал на Йерусалим, която, разбира се, той притежава само на хартия. Въпреки това обаче благодарение на нея е признат от другите европейски монарси за приемник на Годфрид Булонски. През 1445 г. една от дъщерите на Рене се омъжва за краля на Англия Хенри VI и оказва голямо влияние върху развоя на Войната между Червената и Бялата роза.

Според „Документите на Братството“ Рене Анжуйски става велик магистър на Сион през 1418 г., на десетгодишна възраст: до 1428 г. регент на този пост е чичо му Луи, кардинал на Бар. Установихме, че през 1418 г. Рене е бил посветен и в друг орден — Ордена на бялата хрътка, но не открихме повече данни за него. Не е изключено това да е Сион, но под друго име.

Някъде между 1420 и 1422 г. кардиналът на Лотарингия създава друг орден — Ордена на верността, сред чиито членове учредители е и Рене. През 1448 г. той основава свой орден — Ордена на полумесеца, който според думите му възкресява традициите на Ордена на кораба и на двойния полумесец, в който преди век и половина членува Гийом дьо Жизор. Сред първите рицари на Ордена на полумесеца са Франческо Сфорца, херцог на Милано и баща на покровителя на Леонардо да Винчи; графът на Ленонкур, чийто потомък според „Документите на Братството“ е съставил родословията в „Тайните досиета“; и някой си Фери, господар на важното феодално владение Сион-Водемон, съществувало в Лотарингия по времето на Меровингите. Заедно с тези хора Рене възнамерява да се противопостави на Ордена на жартиерата в Англия и на Ордена на Златното руно в Бургундия. По неизяснени причини Орденът на полумесеца си навлича гнева на римокатолическата църква и е забранен от папата.

Тъкмо от Рене Анжуйски води началото си лотарингският кръст — символ на комитета „Свободна Франция“ от времето на Втората световна война. Когато става херцог на Лотарингия, Рене слага върху герба си толкова познатия днес двойнораменен кръст.

Йоланда дьо Бар

Родена е вероятно през 1428 г. и е дъщеря на Рене Анжуйски. През 1445 г. се омъжва за Фери, владетел на Сион-Водемон и един от членовете учредители на Ордена на полумесеца, основан от Рене. След смъртта на Фери Йоланда живее главно в Сион-Водемон, който по нейно време се превръща в място за поклонение, където се стичат хора от цяла Лотарингия. В далечното езическо минало мястото пак е било смятано за свещено — там е открита статуя на Розамерта, древна гало-тевтонска богиня майка. Дори в зората на християнството то е почитано като свещено, макар че тогавашното му име — връх Семита, загатва за неговата връзка по-скоро с юдаизма, отколкото с християнската религия. По времето на Меровингите тук е поставена статуя на Богородица, а през 1070 г. тогавашният владетел на Водемон се провъзгласява за „васал на Небесната царица“. Сионската Богородица официално е обявена за „владетелка на графство Водемон“, всеки май в нейна чест са организирани празненства и тя е смятана за покровителка на цяла Лотарингия. Открихме устав от 1396 г., в който е отразена дейността на рицарско братство със седалище в планината — Братството на рицарите от Сион, и в който се твърдеше, че то води началото си от някогашното абатство на хълма Сион в покрайнините на Йерусалим[1]. През XV в. обаче Сион-Водемон е позагубил някогашното си значение. Йоланда дьо Бар успява да му възвърне малко от предишната слава.

Синът на Йоланда — Рене, става след време херцог на Лотарингия. По настояване на родителите си той получава образование в академиите на Флоренция, където се запознава из основи с техните езотерични традиции. Негов учител е Джорджо Веспучи, един от главните покровители на Ботичели.

Сандро Филипепи

Известен като Ботичели. Роден е през 1444 г. Ако не се брои Фламел, това е първият човек в списъка на предполагаемите велики магистри на Сион, който няма кръвна връзка с родовете, чийто родословия са поместени в „Документите на Братството“. По всичко личи обаче, че е бил много близък с тези семейства. Сред покровителите му са Медичите, семейства Есте, Гонзаг и Веспучи; да не забравяме, че от рода Веспучи е и учителят на сина на Йоланда дьо Бар, бъдещ херцог на Лотарингия. Самият Ботичели учи при Филипо Липи и Мантена, и двамата покровителствани от Рене Анжуйски. Известно време се обучава и при Верокио, алхимик и привърженик на херметиците, при когото учи и Леонардо да Винчи.

Подобно на мнозина и ние в началото не възприемахме Ботичели като окултист или езотерик. Но някои съвременни изследователи на Ренесанса, например Едгар Уинд и Франсис Йейтс, убедително доказват, че той проявява интерес към езотеризма, и изводите им са толкова безспорни, че бяхме принудени да ги приемем. Наистина по всичко личи, че Ботичели е бил езотерик: в повечето му творби откриваме отгласи от принципите на езотеризма. Смята се, че едно от първите известни тестета с карти таро е дело на Ботичели и на неговия учител Мантена. А прочутата му картина „Пролет“ наред с другото изобразява Аркадия и езотеричната „подземна река“.

Леонардо да Винчи

Роден през 1452 г., Леонардо е близък познат на Ботичели — до голяма степен покрай общия им учител Верокио. Подобно на Ботичели, е покровителстван от Медичите, от семейства Есте и Гонзаг, а също от Людовико Сфорца, син на Франческо Сфорца, един от най-добрите приятели на Рене Анжуйски и член-учредител на Ордена на полумесеца.

Вече е доказано, че както и Ботичели, Леонардо проявява голям интерес към езотеричното. В разговор с нас Франсис Йейтс дори го нарече „ранен розенкройцер“. Той обаче стига много по-далеч от Ботичели в увлечението си по езотеричното. Дори Васари, негов съвременник и биограф, го описва като „еретик по душа“, ала не уточнява до какво се свежда еретизмът му. Но от известно време някои днешни учени са на мнение, че е бил привърженик на древна ерес, отстояваща, че Исус има близнак. Намираме доказателства за това твърдение в една ранна скица, наречена „Богородица със св. Йоан Кръстител и св. Ана“, както и в прочутата „Тайна вечеря“, където наистина се виждат двама съвършено еднакви Христоса. Ала не е ясно как да се разбира доктрината за близнака на Исус: буквално или символично.

В периода между 1515 и 1517 г. Леонардо е военен инженер във войската на Шарл дьо Монпансие Бурбонски, главнокомандващ на Франция и вицекрал на Лангедок и Милано. През 1518 г. се установява в замъка Клу и явно отново поддържа близки отношения с Шарл Бурбонски, който живее наблизо, в Амбоаз.

Шарл дьо Монпансие Бурбонски

Херцог на Шателро и главнокомандващ на Франция, той вероятно е най-могъщият френски феодал от началото на XVI в. Роден е през 1490 г. и е син на Клер ди Гонзаг; сестра му се омъжва за херцога на Лотарингия, внук на Йоланда дьо Бар и правнук на Рене Анжуйски. Сред приятелите на Шарл е и някой си Жан дьо Жоайоз, който след брака си става владетел на Куиза, Рен Льошато и Арк: недалеч оттам се намира гробът, който повтаря до най-малките подробности надгробната плоча върху картината на Пусен.

Като вицекрал на Милано Шарл се запознава с Леонардо да Винчи и приятелството им продължава чак до времето, когато Шарл живее в Амбоаз. Но през 1521 г. си навлича гнева на краля на Франция Франсоа I и е принуден да изостави именията си и да напусне тайно страната. Намира убежище при Карл V, император на Свещената римска империя, и става главнокомандващ на неговата армия. Като такъв в битката при Павия от 1525 г. разгромява и взима в плен френския крал. Умира две години по-късно при обсадата на Рим.

Фердинанд ди Гонзаг

Фердинанд ди Гонзаг, или както е по-известен, Феранте ди Гонзаг, е роден през 1507 г. в семейството на херцога на Мантуа и на Изабела д’Есте, една от най-ревностните покровителки на Леонардо да Винчи. Първоначално има титлата граф на Гуастала. През 1527 г. е помощник на братовчед си Шарл дьо Монпансие Бурбонски, който е главнокомандващ на Франция. Няколко години по-късно, изглежда, се съюзява тайно с Франц Лотарингски, херцог на Гиз, който е на крачка от това да превземе френския престол. Подобно на всички от рода Гонзаг, владетели на Мантуа, и Феранте е пламенен привърженик на езотеризма.

В същото време при него за пръв път се натъкнахме на очевидно погрешна информация в „Документите на Братството“. Според списъка на предполагаемите велики магистри, поместен в „Тайните досиета“, Феранте е оглавявал ордена до смъртта си през 1575 г. Според други източници обаче той е починал още през 1557 г. край Брюксел. Обстоятелствата около смъртта му са твърде неясни и е възможно той да не е починал, а просто да се е укрил. От друга страна обаче, датата в „Тайните досиета“ може би наистина е погрешна. Феранте има син — Сезар, който умира през 1575 г.; не е изключено да го бъркат — неволно или преднамерено, с баща му. Важното в случая е, че никъде другаде в „Документите на Братството“, дори в случаи, които са много по-неизяснени и спорни, не открихме такова крещящо несъответствие между тях и останалите източници. Според нас е почти изключено въпросната грешка да е допусната от недоглеждане или немарливост. Обратното, имаме усещането, че тази неточност, която влиза в разрез с всички други източници, има за цел да загатне нещо.

Луи дьо Невер

Луи, херцог на Невер, всъщност е Луи ди Гонзаг. Роден е през 1539 г. и е племенник на Феранте ди Гонзаг, неговия предходник в списъка на предполагаемите велики магистри. Брат му е женен за момиче от династията на Хабсбургите, а дъщеря му — за херцога на Лонгвил, титла, принадлежала някога и на Бланш д’Еврьо; неговата правнучка се омъжва за херцога на Лотарингия и отделя голямо внимание на Сион-Водемон като място за поклонение. През 1622 г. по нейно нареждане там е поставен кръст, а през 1627 г. са построени религиозно училище и сиропиталище.

По време на религиозните войни Луи дьо Невер влиза в съюз с рода на Лотарингите и неговия младши клон — Гизите, които слагат край на династия Валоа и насмалко не се качват на френския престол. През 1584 г. например Луи подписва договор с херцога на Гиз и кардинала на Лотарингия, според който двете страни се задължават да се борят съвместно срещу краля на Франция Анри III. Но подобно на съюзниците си се помирява с Анри IV и дори става негов висш финансов интендант. В това си качество явно е работил заедно с бащата на Робърт Флъд. Сър Томас Флъд е ковчежник на армейския контингент, изпратен от кралицата на Англия Елизабет I в подкрепа на френския крал.

Като всички свои роднини от рода Гонзаг, и Луи дьо Невер е много запален по езотеризма и вероятно се е познавал с Джордано Бруно, който според Франсис Йейтс членува в тайни общества на последователи на херметиците, предходници на розенкройцерите. През 1582 г. Луи посещава Англия и е придружаван от сър Филип Сидни (автор на „Аркадия“) и Джон Дий, най-известния езотерик на своето време. Година по-късно Джордано Бруно също отива в Англия и е придружаван от същите хора, та, както твърди Франсис Йейтс, да разшири дейността на тяхната тайна организация.

Робърт Флъд

Роден през 1574 г., той наследява славата на Джон Дий като най-изявения представител на езотеричната мисъл в Англия. Пише и издава множество трудове, посветени на различни езотерични теми, и разработва една от най-пълните формулировки на философията на херметиците. Франсис Йейтс предполага, че сред неговите трактати е и „Печатът, или тайният код на сектата, или обществото на херметиците“. Макар и Флъд никога да не е твърдял, че е член на Ордена на розенкройцерите, който по негово време предизвиква истински фурор в континентална Европа, той му симпатизира горещо и заявява, че „най-великото добро“ са „магията, кабалата и алхимията на братята на Розата и Кръста“.

Флъд си извоюва висок пост в Лондонския медицински колеж и сред приятелите му е Уилям Харви, формулирал принципите на кръвообращението. Ползва се и с благоразположението на Джеймс (Яков) I и Чарлс I, които му отпускат рента срещу земи в Съфолк. Флъд е в комисията от учени, които ръководят превода на Библията, поръчан от Джеймс I.

Бащата на Флъд се познава с Луи дьо Невер. Самият Флъд учи в Оксфорд, където няколко години преди това Джон Дий и сър Филип Сидни са основали общество на последователите на езотеризма. От 1596 до 1602 г. Флъд обикаля Европа, където се запознава с мнозина, впоследствие присъединили се към движението на розенкройцерите. Сред тях е и Янус Грутер, близък приятел на Йохан Валентин Андрея.

През 1602 г. Флъд получава интересна и показателна от гледна точка на нашето проучване работа: повикан е в Марсилия да преподава на синовете на херцога на Гиз и по-специално на Шарл, младия херцог на Гиз, с когото той поддържа връзка чак до 1620 г.

През 1610 г. Шарл, херцог на Гиз, се оженва за Анриет-Катерин дьо Жоайоз. Сред нейните владения са и Куиза в подножието на планината, където се намира Рен Льошато, както и Арк, местността, където е гробът, еднакъв с надгробната плоча върху картината на Пусен. След двайсет години, през 1631 г., херцогът на Гиз влиза в заговор срещу краля на Франция и по своя воля отива в изгнание в Италия, където малко по-късно заминава и жена му. Херцогът умира през 1640 г. Съпругата му обаче получава разрешение да се върне в родината едва след като се съгласява да продаде на краля Куиза и Арк[2].

Йохан Валентин Андрея

Той е син на лутерански пастор и теолог и е роден през 1586 г. във Вюртемберг, граничещ с Лотарингия и Рейнски Пфалц. Има сведения, че през 1610 г. пътува из Европа и според мълвата е член на тайно общество на езотерици и последователи на херметиците. През 1614 г. е ръкоположен за свещеник в градче недалеч от Щутгарт, където преживява спокойно Трийсетгодишната война (1618–1648).

Робърт Бойл

Роден е през 1627 г. и е най-малкото дете на графа на Корк. По-късно и на него е предложена благородническа титла, която той отказва. Учи в Итън, чийто ректор — сър Хенри Уотън, е тясно свързан с приятелите розенкройцери на Фридрих, курфюрст на Рейнски Пфалц.

През 1639 г. Бойл тръгва да обикаля Европа. Прекарва известно време във Флоренция, където въпреки съпротивата на папата Медичите продължават да поощряват езотериците и учените, включително Галилео Галилей. Остава година и девет месеца в Женева, където у него се пробужда интерес към езотеризма, включително към демонологията. Там се сдобива с един трактат — „Масконският дявол“, който превежда и с чийто автор, Пиер дю Мулен, остава приятел до края на живота си. Бащата на Дю Мулен е капелан на Катерина дьо Бар, съпруга на Анри Лотарингски, херцог на Бар. Впоследствие Дю Мулен старши си спечелва покровителството на Анри дьо Латур д’Оверн, виконт на Тюрен и херцог на Булон.

През 1645 г., веднага щом се връща в Англия, Бойл се свързва с кръга около Самуел Хартлиб, близък приятел на Андрея, с когото той поддържа кореспонденция. В писма от 1646 и 1647 г. например Хартлиб често споменава Невидимия колеж и подчертава, че „стълбовете на Невидимите, или (както те се наричат) на Философския колеж, от време на време ме удостояват с компанията си“.

През 1654 г. Бойл вече е в Оксфорд, където се запознава с Джон Уилкин, бивш капелан на Фридрих, курфюрста на Рейнски Пфалц. През 1660 г. наред с други известни личности той подкрепя възстановената на престола династия на Стюартите, а Чарлс II става покровител на Кралското общество. През 1668 г. Бойл се установява в Лондон, където живее при сестра си, съпруга на Джон Дюри, друг приятел на Андрея, поддържащ кореспонденция с него. В Лондон на Бойл гостуват редица знаменитости, включително Козимо III Медичи, по-късно владетел на Флоренция и велик херцог на Тоскана.

В онези години най-близки приятели на Робърт Бойл са Исак Нютон и Джон Лок. Според преданието тъкмо той посвещава Нютон в тайните на алхимията. При всички положения двамата се срещат редовно, за да обсъждат темата и да изучават алхимични трактати. Малко след като се запознава с Бойл, Лок, от своя страна, заминава за Южна Франция, където остава доста време. Знае се, че е ходил специално на гробовете на Нострадамус и на Рене Анжуйски. Разглеждал е околностите на Тулуза, Каркасон, Нарбон и по всяка вероятност на Рен Льошато. Срещал се е с херцогинята на Гиз. Запознал се е с протоколите на Светата инквизиция от процесите срещу катарите, както и с произхода на преданията, според които Мария Магдалина е донесла в Марсилия Свещения Граал. През 1676 г. посещава къщата в Сен Бом, където според легендата е живяла Мария Магдалина.

Докато Лок е в Лангедок, Робърт Бойл поддържа активна кореспонденция с континентална Европа. В архива му е намерена част от писмата, които е получавал от някакъв загадъчен французин — Жорж Пиер, за който не се знае нищо и който вероятно е използвал псевдоним. Писмата са посветени главно на алхимията и алхимичните опити. Но по-важното — от тях личи, че заедно с херцога на Савоя и Дю Мулен Бойл е членувал в тайно общество от последователи на херметиците.

В периода от 1675 до 1677 г. Робърт Бойл издава два амбициозни алхимични трактата — „Загряване на живака, примесен със злато“ и „Историческо изложение на разпадането на златото“. През 1689 г. съобщава, че няма да приема посетители в определени дни, които е посветил на алхимични опити. Както отбелязва самият Бойл, с тях той смята „да изпълня първоначалното си намерение и да оставя нещо в наследство на прилежните последователи на херметиците, като опиша чистосърдечно в приложените материали някои процеси — химични и медицински, не така прости и ясни, каквито имах навика да излагам досега, по-трудни и сложни от процесите, които съм засягал до този момент, съдържащи повече елементи на извисените загадки на херметиците, които Хелмонт определя като «arcana majora[3]».“[4]

Бойл допълва, че смята да се изразява възможно най-достъпно, „макар че няма да спомена цялостното им приложение отчасти защото въпреки филантропията си съм обещал да пазя тайна“.[5]

„Приложените материали“, за които пише Бойл, така и не са намерени. Може би са попаднали у Нютон или Лок. В завещанието си той оставя именно на тях двамата целия си архив, както и малко от загадъчната „червена прах“, за която непрекъснато споменава в много от писмата си и която използва в своите алхимични опити.

Исак Нютон

Роден е през 1642 г. в Линкълншир в „древен шотландски благороднически род“, както отбелязва самият той, въпреки че никой не гледа сериозно на това негово твърдение. Следва в Кеймбридж, през 1672 г. е избран за член на Кралското общество, а след година се запознава с Робърт Бойл. През 1689–1690 г. се сближава с Джон Лок и със загадъчния Никола Фасио дьо Дюийе. Потомък на аристократичен род от Женева, Дьо Дюийе кръстосва надлъж и шир Европа. От време на време явно работи като шпионин, събиращ сведения за краля на Франция Луи XIV. Познава се с всички изтъкнати учени на своето време. Откакто пристига в Англия, става единственият близък приятел на Нютон. Най-малко десет години след запознанството си са неразделни.

През 1696 г. Нютон е назначен за директор на Кралския монетен двор и определя златния стандарт. През 1703 г. оглавява Кралското общество. Пак по това време се сприятелява с млад протестант, емигрирал от Франция — Жан Дьозаглие, който заедно с още един свой колега завежда експерименталната секция към Кралското общество. През следващите години Дьозаглие се прочува като един от водачите на франкмасонството, което се разпространява учудващо бързо из цяла Европа. Познава се с такива известни масони като Джеймс Андерсън, Рамзи и Чарлс Ратклиф. През 1731 г. като магистър на масонската ложа в Хага ръководи посвещаването на първия европейски владетел, станал масон. Този владетел е Франц I, херцог на Лотарингия, който след женитбата си с Мария Терезия Австрийска става император на Свещената римска империя.

Няма сведения, че и Нютон е бил масон. Той обаче членува в полумасонския Клуб на джентълмените отцепници, в който се записват и мнозина други знаменитости, например Александър Поуп. И още нещо, от някои от трудовете му личи, че Нютон споделя възгледите на масонските водачи от онова време. Така например, подобно на редица автори масони, и Нютон твърди, че не Мойсей, а Ной е въплъщение на езотеричната мъдрост. Още през 1689 г. се заема с труд, който смята за един от основополагащите в своята дейност и който посвещава на древните царства. Озаглавява го „Нова хронология на древните царства“ и в него се опитва да установи произхода на царската институция, както и че еврейската култура е първооснова за всички останали древни култури. Според Нютон древният юдаизъм е съкровищница на божественото познание, което впоследствие е разпиляно, изопачено и като цяло забравено. Въпреки това ученият е убеден, че мъничко от това познание се е съхранило във философията на Питагор, чиято „музика на сферите“ той тълкува като метафора на Закона за земното притегляне. В опита си да формулира точен научен метод, чрез който да състави хронология на събитията в Стария и Новия завет и в древните митове, Нютон използва за отправна точка Язон и търсенето на Златното руно, което като повечето масони и езотерици тълкува като алхимична метафора. Заема се и да установи съответствията, които според херметиците съществуват между музика и архитектура. Подобно на повечето масони отдава огромно значение на формата и пропорциите на Соломоновия храм, в които според него е заложена някаква алхимична формула. Убеден е, че древните ритуали в Соломоновия храм са включвали алхимични процеси.

И през ум не ни беше минавало, че Нютон се е занимавал с такива неща: те определено не се вместват в наложената през нашето столетие представа за него като за учен, прокарал вододела между физика и теология. Всъщност обаче Нютон повече от всеки друг учен от онова време е запознат с трактатите на херметиците и по свой начин отразява тяхното учение. Много набожен, той неуморно търси божественото единство, системата от съответствия в природата. Така стига до свещената геометрия и нумерологията и се заема да изучава свойствата, присъщи на формите и числата. Покрай приятелството си с Бойл прави и алхимични опити, на които отдава първостепенно значение[6]. Освен манифестите на розенкройцерите, полетата на които Нютон е осеял с бележки, библиотеката му съдържа и над сто труда по алхимия, един от които — трактат на Фламел, ученият преписва най-старателно на ръка. Цял живот се занимава с алхимия, на която е посветена и обемистата му и доста загадъчна кореспонденция с Бойл, Лок, Фасио дьо Дюийе и други. В едно от писмата дори са изрязани някои кодови думи.

Твърде необичайни за представите ни са не само научните интереси на Нютон, но и неговите религиозни възгледи. Макар и да не го проявява открито, той е убеден противник на догмата за Светата троица, както и на модния по онова време деизъм, според който Космосът не е нищо повече от огромна механична машина, изобретена от Небесен инженер. Нютон оспорва божествения произход на Исус и усърдно събира всичко, написано по този въпрос. Съмнява се и в автентичността на Новия завет и смята, че някои пасажи са изопачени и са добавени през V в. Проявява огромен интерес към някои от ранните ереси на гностиците и дори им посвещава един от своите трудове[7].

Под въздействието на Фасио дьо Дюийе Нютон се отнася и с учудваща симпатия към камизарите, или пророците от Севенските планини, които малко след 1705 г. започват да пристигат в Лондон. Наричани така заради белите си дрехи, те подобно на катарите основават движението си в Южна Франция. Също като катарите се обявяват срещу Ватикана, смятат, че „гносиса“, или натрупаното от личен опит познание, е по-важно от вярата, и оспорват божествеността на Исус. Подобно на катарите, и те са смазани със сила — акциите срещу тях наподобяват нов Албигойски поход от XVIII в. Прогонени от Лангедок, еретиците намират убежище в Женева и Лондон.

Няколко седмици преди смъртта си, подпомаган от неколцина близки приятели, Нютон изгаря множество сандъци с ръкописи и личния си архив. Доста изненадани, съвременниците му научават, че на смъртния си одър ученият е отказал последно причастие.

Чарлс Ратклиф

Още от XVI в. родът Ратклиф от Нортумбрия има огромно влияние. През 1688 г., малко преди да бъде свален от престола, Джеймс (Яков) II дава на семейството титлата „графове на Дъруентуотър“. Чарлс Ратклиф е роден през 1693 г. Майка му е незаконна дъщеря на краля на Англия Чарлс II и на неговата любовница Мол Дейвис, тоест по майчина линия Ратклиф е с кралско потекло и е внук на Чарлс I. Братовчед е на Чарлс Хубавия и на Джордж Лий, граф на Личфийлд, друг незаконен внук на краля от династията на Стюартите. Ето защо не е изненадващо, че Ратклиф брани така усърдно каузата на Стюартите.

Шарл Лотарингски

Роден през 1744 г., той е брат на Франц I и е с четири години по-малък от него. Не е изключено като малки и двамата да са били повлияни от якобитите: когато Стюартите са прогонени в изгнание, бащата на двете момчета ги подслонява в Бар Льодюк. През 1735 г., когато Франц се оженва за австрийската императрица Мария Терезия, Шарл й става зет. След единайсет години, през 1744 г., заздравява роднинството, като се оженва за сестра й Мария Ана. Същата година е назначен за генерал-губернатор на Австрийска Нидерландия (днешна Белгия) и главнокомандващ австрийската армия.

След брака си Франц I формално се отказва от своите права върху Лотарингия, срещу която получава ерцхерцогство Тоскана и която е прехвърлена във владенията на подставено лице на френската корона. Но Шарл се обявява категорично срещу сделката и не се отрича от претенциите си към Лотарингия. След женитбата на Франц I той всъщност става законен херцог на Лотарингия. През 1742 г. се опитва с войска от 70 хиляди души да си върне владенията. И сигурно е щял да успее, ако не е принуден да поведе армията си към Бохемия, за да отблъсне френското нашествие.

В последвалите бойни действия Шарл се проявява като вещ пълководец. Днес сигурно щеше да се ползва с името на един от най-добрите военачалници на своето време, ако няма злочестината на няколко пъти да се сражава срещу Фридрих Велики. През 1757 г. тъкмо срещу Шарл Лотарингски Фридрих Велики печели една от своите най-бляскави и категорични победи — победата в битката при Лойтен. Въпреки това Фридрих смята Шарл за достоен и „страховит“ противник и се изказва най-ласкаво за него.

След разгрома при Лойтен Мария Терезия отстранява Шарл от поста главнокомандващ австрийската армия и той се прибира в своята столица Брюксел. Там се прочува като покровител на изкуствата и създава бляскав двор, състоящ се все от изискани, начетени и много културни хора. Дворецът му се превръща в средище на литературата, живописта, музиката и театъра. В много отношения наподобява двора на предшественика на Шарл — Рене Анжуйски, и тази прилика вероятно е търсена преднамерено.

През 1761 г. Шарл става велик магистър на Тевтонския орден, наследник на някогашния Орден на рицарите тевтонци, чиито членове са от германските племена и който под покровителството на тамплиерите чак до XVI в. се слави като непобедима военна сила. През 1770 г. Шарл назначава за свой заместник в Тевтонския орден любимия си племенник Максимилиан. През следващите години чичото и племенникът се сближават изключително много. Максимилиан присъства и когато през 1775 г. в Брюксел е издигната статуя на Шарл, яхнал кон. Откриването на паметника е насрочено за точно определен ден — 17 януари[8], датата, на която Никола Фламел осъществява първата си успешна алхимична трансмутация, която е изсечена върху надгробната плоча на Мари дьо Бланшфор и на която Сониер получава смъртоносния сърдечен удар.

Максимилиан Лотарингски

Роден през 1756 г., Максимилиан Лотарингски, или Максимилиан фон Хабсбург, е любимият племенник на Шарл Лотарингски и най-малък син на Мария Терезия. Като младеж всички смятат, че го чака бляскава военна кариера, но той пада от кон и окуцява с единия крак, след което посвещава цялата си енергия на църквата: през 1784 г. става епископ на Мюнстер, както и архиепископ и курфюрст на Кьолн. През 1780 г., когато умира чичо му Шарл, става и велик магистър на Тевтонския орден.

И в други отношения Максимилиан следва примера на чичо си. Подобно на него става запален покровител на изкуствата. Сред хората, на които помага, са Хайдн, Моцарт и младият Бетховен, който дори смята да му посвети Първата си симфония. Но Максимилиан умира, преди композиторът да е довършил творбата.

Максимилиан се слави като умен, толерантен и отстъпчив управник, обичан от своите поданици и уважаван от другите владетели. Той сякаш олицетворява идеала на XVIII в. за просветен монарх и вероятно е един от най-културните хора на своето време. Особено прозорлив е в политиката и се опитва да предпази сестра си Мария Антоанета от бурята, надвиснала над Франция. Когато избухва Великата френска революция, Максимилиан не изпада в паника, обратно, явно споделя първоначалните й цели, макар и да подслонява прокудените от страната аристократи.

Той заявява, че не е франкмасон, но това негово твърдение често е оспорвано. Мнозина смятат, че е членувал в едно или друго тайно общество въпреки високия си църковен сан и категоричната забрана на Ватикана духовни лица да се занимават с подобна дейност. При всички положения Максимилиан общува съвсем открито с членове на различните ложи, включително, разбира се, и с Моцарт.

Подобно на Робърт Бойл, Чарлс Ратклиф и Шарл Лотарингски, и Максимилиан се вмества в определен модел, характерен за списъка на предполагаемите велики магистри на Сион: модел, следван още от Средновековието. Подобно на Бойл, Ратклиф и чичо си, и Максимилиан е най-малкият син в семейството. В списъка на великите магистри от „Документите на Братството“ има доста мъже, които са по-малките или най-малките синове в определени семейства и се появяват в ордена сякаш на мястото на по-известните си големи братя.

Подобно на Ратклиф и Шарл Лотарингски, и Максимилиан гледа да не бие на очи, дърпа конците иззад кулисите и действа — ако може изобщо да се каже, че великите магистри на Братството действат — чрез подставени лица и посредници. Ратклиф например прокарва решенията си чрез Рамзи, по-късно чрез Хунд, а Шарл Лотарингски — чрез брат си Франц I. А Максимилиан действа чрез представители на културата, както и чрез някои от многобройните си братя и сестри; така например Мария Каролина, кралица на Неапол и Сицилия, допринася активно за разпространяването на франкмасонството в нейните владения.

Шарл Нодие

Роден е през 1780 г. Чрез него е въведен нов модел, на който отговарят всички предполагаеми велики магистри на Сион след Френската революция. За разлика от предходниците си той не само не е с благородническо потекло, но и няма връзка с представителите на семействата, чиито родословия са включени в „Документите на Братството“. След Великата френска революция Братството на монасите от Сион или най-малкото неговите водачи нямат нищо общо със старата аристокрация и с коридорите на властта — поне ние стигнахме в проучването си до този извод.

Майка на Нодие е Сюзан Пари, която изобщо не познава родителите си. Баща му е адвокат в Безансон и в навечерието на Великата френска революция членува в тамошния Якобински клуб. След избухването на революцията става кмет на града и председател на неговия Революционен трибунал. Наред с другото е уважаван магистър в масонска ложа и взима активно участие в дейността и провеждането на политиката на масоните.

Шарл Нодие се проявява едва ли не като вундеркинд: според някои сведения само на десет години се включва в културния и политическия живот! На осемнайсет години вече се е утвърдил като писател: до края на живота си не минава година, без да издаде книга. Засяга изключително многообразие от теми, творчеството му обхваща пътеписи, есета за писатели и художници, изследвания върху прозодията и версификацията, научни трудове за пипалата на насекомите, трактат върху природата на самоубийството, мемоари, статии, посветени на археологията, лингвистиката, правото и езотеризма, да не говорим за огромното количество художествени произведения. Днес Нодие е смятан за второстепенен писател.

Макар в началото да посреща с ентусиазъм Великата френска революция, много скоро Нодие се обявява срещу нея. Прави подобен рязък завой и в отношението си към Наполеон и през 1802 г. вече е заклет противник на императора: същата година публикува в Лондон сатирично стихотворение, озаглавено „Наполеончото“. Колкото и да е странно, след тази бунтарска проява прави всичко възможно да привлече вниманието към нея. Отпърво властите не предприемат нищо, Нодие обаче явно държи да го арестуват. Пише писмо на Наполеон, в което му признава какво е сторил, и най-после е пратен в затвора за един месец, сетне е изселен в Безансон, където уж е държан под наблюдение, но пак се радва на голяма свобода. Въпреки това по-късно Нодие твърди, че е продължил да се бори срещу Наполеон и че е участвал на два пъти — през 1804 и 1812 г., в заговори срещу него. Макар че си пада самохвалко, не е изключено наистина да е съпричастен към тези заговори. При всички положения се познава с техните организатори още от младежките си години в Безансон.

Виктор Юго

Семейството на Юго е от Лотарингия и както твърди писателят, е от знатно благородническо потекло, самият той обаче е роден през 1802 г. в Безансон, славещ се като средище на подривната дейност. Баща му е генерал в армията на Наполеон, но е много близък с хората, организирали заговора срещу императора. Един от тях всъщност е любовник на майката на Юго, живее в една къща с нея и като кръстник и наставник на малкия Юго изиграва решаваща роля за неговото формиране. Така още от седемгодишен писателят опознава света на интригите, съзаклятничеството и тайните общества.

На седемнайсет години вече е ревностен ученик на Шарл Нодие — тъкмо от него усвоява дълбоките познания по готическа архитектура, които проявява по такъв блестящ начин в „Парижката св. Богородица“. През 1819 г. заедно с брат си и Нодие основава издателство, което подготвя за печат списание под редакцията на Нодие. През 1822 г. се венчава с тържествена церемония в „Св. Сюлпис“. След три години заедно с жена си и семейството на Нодие заминава на дълго пътешествие в Швейцария. Пак през 1825 г. двамата приятели присъстват на коронацията на Шарл X. През следващите години организира салон като този на Нодие, който е покровителстван от същите знаменитости. А когато през 1845 г. Нодие умира, Юго е сред хората, които носят на погребението ковчега с тленните му останки.

Подобно на Нютон е силно набожен, но религиозните му възгледи са твърде необичайни. Също като Нютон, и Юго не приема догмата за Светата троица и оспорва божествения произход на Исус. Повлиян от Нодие, цял живот проявява интерес към езотеризма, гностицизма, кабалистиката и философията на херметиците, което личи и в поезията и прозата му. Знае се, че е бил свързан и с така наречения Орден на Розата и Кръста, в който членуват Елифас Леви и младият Морис Барес.

Политическите възгледи на писателя открай време са озадачавали критиците и историците и са твърде сложни, непоследователни, подвластни на други фактори, за да се спираме тук на тях. Важно е обаче да отбележим, че макар да се възхищава от Наполеон, Юго е заклет роялист и приветства завърналата се на престола династия на Бурбоните. Същевременно смята, че е за предпочитане те да останат на власт само известно време, колкото да запълнят зейналата пропаст. Като цяло явно ги ненавижда и критикува особено ожесточено Луи XIV. Управникът, когото Юго подкрепя най-ентусиазирано и с когото всъщност е близък приятел, е Луи-Филип, „краля гражданин“, избран да ръководи една народна монархия. А Луи-Филип е сроден с династията на Хабсбургите-Лотарингите: жена му е племенница на Максимилиан Лотарингски.

Клод Дебюси

Дебюси е роден през 1862 г. и макар родителите му да са бедни, бързо завързва познанство с богати и влиятелни хора. Още като юноша свири в замъка на любовницата на френския държавен глава и явно се познава с него. През 1880 г. под свое покровителство го взима богата руска благородничка, меценатка на Чайковски, и той я придружава в обиколката й из Швейцария, Италия и Русия. През 1884 г., след като получава престижна музикална награда, учи известно време в Рим. Между 1887 и 1906 г. живее главно в Париж, преди и след този период обаче пътешества много и се запознава с редица знаменитости. Опитахме се да установим дали някой от тях е свързан със семействата, чиито родословия са поместени в „Документите на Братството“, но в повечето случаи усилията ни се оказаха напразни. По всичко личи, че Дебюси е пазел в тайна с кого от политиците и благородниците се познава. Почти цялата му кореспонденция е унищожена, а в малкото негови писма, които са се запазили, най-старателно са заличени важни имена и цели изречения.

Дебюси се запознава с Юго чрез поета символист Пол Верлен. След време пише музика към някои от произведенията на Юго. Докато е в Париж, непрекъснато общува със символистите, които са ядрото на културния живот във френската столица и които понякога са изявени творци, понякога особняци, понякога и двете. Сред тях са младият духовник Емил Офе, чрез когото Дебюси се запознава с Беранже Сониер, Ема Калве, прочутата оперна певица, проявяваща подчертан интерес към езотеризма, загадъчният маг на символизма във френската поезия Стефан Маларме, към чийто шедьовър „Следобедът на един фавн“ композиторът пише музика, драматургът символист Морис Метерлинк, чиято пиеса „Пелеас и Мелизанда“ Дебюси превръща в световноизвестна опера, и графът ексцентрик Филип Огюст Вилие дьо Лил-Адам, автор на пиесата „Аксел“, в която намират израз възгледите на розенкройцерите. Дебюси се заема с либретото към окултната драма на Вилие, която също смята да превърне в опера, ала не успява да го довърши, тъй като през 1918 г. умира. Познава се и с други знаменитости, посещавали прочутите литературни вторници на Маларме: Оскар Уайлд, У. Б. Йейтс, Пол Валери, Андре Жид, Марсел Пруст.

Приятелите на Дебюси и Маларме проявяват изострен интерес към езотеричното и са свързани и с други кръгове, отдадени още повече на езотеризма. Тоест, Дебюси се познава с почти всички прочути представители на така нареченото „френско окултно възраждане“.

Жан Кокто

Роден през 1889 г., Кокто сякаш е последният човек, който ще оглави като велик магистър влиятелно тайно общество. Но същото впечатление оставят и някои други хора, когато видиш за пръв път името им в списъка в „Документите на Братството“. Постепенно обаче се убедихме, че по един или друг начин те са свързани помежду си. В случая с Кокто тези връзки изглеждат най-слаби.

Струва си да отбележим, че той е израсъл в семейство, близко до коридорите на властта: чичо му е известен дипломат. Въпреки че живее като бохем, Кокто никога не скъсва напълно с тези влиятелни среди. Колкото и скандално понякога да е поведението му, той поддържа близки отношения с високопоставени благородници и политици. Подобно на мнозина предполагаеми велики магистри на Сион, например Бойл, Нютон, Дебюси, и Кокто на пръв поглед няма нищо общо с политиката. По време на нацистката окупация не се включва в съпротивителното движение, но не крие презрението си към режима на Петен. След Втората световна война поддържа близки отношения с Дьо Гол, чийто брат му възлага да държи важна реч за обстановката във Франция. Според нас най-убедителното доказателство, че Кокто е свързан с Братството на монасите от Сион, е неговото творчество, например филмът „Орфей“, пиесата „Двуглавият орел“ (посветена на австрийската императрица Елисавета, представителка на Хабсбургите) и рисуваните от него изображения в църкви като „Френската св. Богородица“ в Лондон. Ала най-безспорното потвърждение е подписът му под устава на Братството от Сион.

[1] Digot, P. Notre-Dame-de-Sion, p. 8. Беше ни предоставено копие от оригинала на устава на ордена. Архивите му се съхраняват в Градската библиотека на Нанси. ↑

[2] Fedie. Le Comte de Razes, p. 119. ↑

[3] Върховна тайна (лат.). — Бел.ред. ↑

[4] Birch. Life of Robert Boyle, p. 274. ↑

[5] Ibid. ↑

[6] Manuel. Portrait of Isaac Newton dobbs. Foundations of Newton’s Alchemy. ↑

[7] Нютон е привърженик и на социнианството, еретично учение с елементи на арианството, според което Исус няма божествен произход, но е Син Божи по сан. Нютон е описван и като арианин. ↑

[8] Perey. Charles de Lorraine, p. 287. ↑

Библиография

Документи на Братството

Antoine l’Ermite. Un tresor merovingien a Rennes-le-Chateau. Anvers, 1961.

Beaucean, Nicolas. Au pays de la Reine Blanche. Paris, 1967.

Blancasall, Madeleine. Les descendants merovingiens ou l’enigme du Razes Wisingoth. Geneva, 1965.

Boudet, Henri. La vraie langue celtique. Carcassonne, 1886.

Boudet, Henri. La vraie langue celtique, facsimile edition with preface by Pierre Plantard de Saint-Clair. Paris, 1978.

Cherisey, Philippe de. Circuit. Liege, 1968.

Cherisey, Philippe de. L’enigme de Rennes. Paris, 1978.

Cherisey, Philippe de. L’or de Rennes pour un Napoleon. Liege, 1975.

Delaude, Jean. Le cercle d’Ulysse. Toulouse, 1977.

Feugere, Pierre, Louis Saint-Maxent and Gaston de Koker. Le Serpent rouge. Pontoise, 1967.

Hisler, Anne Lea. Tresor au pays de la Reine Blanche. 1969.

Hisler, Anne Lea. Rois et gouvernants de la France. Paris, 1964.

Lobineau, Henri. Genealogie des rois merovingiens et origine des diverses families francaises et etrangeres de souche merovingienne. Geneva, 1956.

Lobineau, Henri. Dossiers secrets d’Henri Lobineau. Paris, 1967.

Myriam, D. Les Bergers d’Arcadie, Le Charivari, no. 18. Paris, 1973.

Roux, S. L’Affaire de Renne-le-Chateau. Levallois-Perret, 1966.

Stublein, Eugene. Pierres gravees du Languedoc. Limoux, 1884. Reproduction of plates XVI to XXIII by Abbe Joseph Courtauly. Villarzel-du-Razes, 1962.

Обща библиография

Addison, C. G. The History of the Knights Templars. London, 1842.

Alart, M. Suppression de l’Ordre du Temple en Roussillon. Bulletin de la societe agricole, scientifique et litteraire des Pyrenees Orientales, vol. 15. Perpignan, 1867.

Albon, M. de. Cartulaire general de l’Order du Temple. Paris, 1913.

Allegro, J. M. The Dead Sea Scrolls, 2nd edn. Harmondsworth, 1975.

Allegro, J. M. The Treasure of the Copper Scroll. London, 1960.

Allier, R. La Cabale des devots, 1627–1666. Paris, 1902.

Allier, R. Une Societe secrete au XVIIe siecle. La Compagnie du Tres-Saint Sacrement. Paris, 1909.

Anderson, J. The Constitutions of the Free Masons. Paris, 1723.

Andressohn, J. C. The Ancestry and Life of Godfrey of Bouillon. Bloomington, 1947.

Annuaire ecclesiastique. Paris, 1896.

Anselm, Le P. Histoire genealogique et chronologique de la maison royale de France, 9 vols. Paris, 1726–33.

Arbois de Jubainville, M. H. d’. Histore des ducs et des comtes de Champagne 7 vols. Paris, 1859–69.

Arcons, C. d’. Du Flux et reflux de la mer et des longitudes avec des obsrevations sur les mines metalliques de France. Paris, 1667.

Aubert de la Chenaye des Bois, F. A. Dictionnaire de la noblesse, 19 vols., 3rd edn. Paris, 1863–76.

Auguste, A. La Compagnie du Saint-Sacrement a Toulouse. Paris, 1913.

Bander, P. The Prophecies of St Malachy and St Columbkille, 4th edn. Gerards Cross, 1979.

Barber, M. The Trial of the Templars. Cambridge, 1978.

Barber, R. King Arthur in Legend and History. Ipswich, 1973.

Barber, R. The Knight and Chivalry, 2nd edn. Ipswich, 1974.

Baring-Gould, S. Curious Myths of the Middle Ages. London, 1881.

Barral, A. de. Legendes capetiennes. Tours, 1884.

Barthelemy, E. de. Obituaire de la Commanderie du Temple de Reims. Paris 1882.

Begouen, Comte de. Une Societe emule de la Compagnie du Saint-Sacrement: L’AA de Toulouse. Paris, 1913.

Bernadac, C. Le Mystere Otto Rahn. Paris, 1978.

Bernstein, H. The Truth about „The Protocols“. New York, 1935.

Birch, T. The Life of Robert Boyle. London, 1744.

Blunt, A. Nicolas Poussin, 2 vols. London, 1967.

Bouquet, M. (ed.). Recueil des historiens des Gaules et de la France, vol. 15 Paris, 1738.

Brandon, S. G. F. Jesus and the Zealots. Manchester, 1967.

Brandon, S. G. F. The Trial of Jesus of Nazareth. London, 1968.

Brownlee, W. H. Whence the Gospel According to John, in James H. Charlesworth (ed.), John and Qumran. London, 1972.

Bruel, A. Chartes d’Adam, Abbe de N-D du Mont-Sion et le Prieure de Saint-Samson d’Orleans, Revue de L’Orient Latin, vol. 10. Paris, 1905.

Bull, N. J. The Rise of the Church. London, 1967.

Calmet, Dom. Des Divinites payennes, in Oeuvres inedites de Dom A. Calmet, 1st ser. Saint-Die, 1876.

Carpenter, R. Folk-tale, Fiction and Saga in the Homeric Epics. Los Angeles, 1946.

Carriere, V. Histoire et cartulaire des Templiers de Provins. Paris, 1919.

Catel, G. de. Memoires de l’histoire du Languedoc. Toulouse, 1633.

Chadwick, H. The Early Church. Harmondsworth, 1978.

Chadwick, H. Priscillion of Avala. Oxford, 1976.

Le Charivari, no. 18. Paris, Oct.-Dec.1973.

Chassant, A., H. Tausin. Dictionnaire des devises historiques et heraldiques Paris, 1878.

Chatelain, U. V. Le Surintendant Nicolas Foucquet. Paris, 1905.

Chaumeil, J.-L. Le Tresor du triangle d’or. Paris, 1979.

Chretien de Troyes. Le Conte del Graal, published as The Story of the Grail, trans. Robert W. Linker, 2nd edn. Chapel Hill, 1952.

Cochet, Abbe. Le Tombeau de Childeric Ier. Paris, 1859.

Cohn, H. The Trial and Death of Jesus. New York, 1971.

Cohn, N. The Pursuit of the Millennium. St Albans, 1978.

Cohn, N. Warrant for Genocide. Harmondsworth, 1970.

Collin, H. Apres Azincourt. Bar, capital ducale, et la compagnie du Levrier Blanc, Bulletin des societes d’histoire et d’archeologie de la Meuse, no. 12. Bar-le-Duc, 1975.

Courrent, P. Notice historique sur les bains de Rennes. Carcassonne, 1934.

Curzon, H. de. La Regie du Temple. Paris, 1886.

Cutts, E. L. The Sepulchral Slabs and Crosses of the Middle Ages. London, 1849.

Daraul, A. A History of Secret Societies. New York, 1969.

Delaborde, H. F. Jean de Joinville et les seigneurs de Joinville. Paris, 1894.

Demay, G. Inventaire des sceaux de la Normandie. Paris, 1881.

Denyau, R. Histoire politique de Gisors et du pays de Vulcsain. Gisors, 1629. Manuscript in Bib. de Rouen, Coll. Montbret 2219, V 14a.

Descadeillas, R. Mythologie du tresor de Rennes, Memoires de la societe des arts et des sciences de Carcassonne, 4th ser., vol. 7, part 2. Carcassonne, 1974.

Descadeillas, R. Rennes et ses derniers seigneurs. Toulouse, 1964.

Didrit, Abbe Th. La Montagne de Sion-Vaudemont et son sanctuaire, Memoires de la societe d’archeologie Lorraine, 3rd ser., vol. 27. Nancy, 1899.

Digot, A. Histoire de Lorraine, 3 vols. Nancy, 1856.

Digot, A. Histoire du royaume d’Austrasie, 4 vols. Nancy, 1863.

Digot, A. Memoire sur l’etablissements de l’Order du Temple en Lorraine, Memoires de la societe d’archeologie Lorraine, 2nd ser., vol. 10. Nancy, 1868.

Digot, P. Notice historique sur Notre-Dame-de-Sion. Nancy, 1856.

Dill, S. Roman Society in Gaul in the Merovingian Age. London, 1926.

Dobbs, B. J. T. The Foundations of Newton’s Alchemy. Cambridge, 1975.

Dodd, C. H. Historical Tradition in the Fourth Gospel. Cambridge, 1963.

Dodu, G. Histoire des institutions dans le royaume latin de Jerusalem. Paris, 1894.

Doinel, J.-S. Note sur le Roi Hilderik III. Carcassonne, 1899.

Drummond, J. S. The Twentieth Century Hoax. London, 1961.

Dumas, F. Le Tombeau de Childeric. Paris, n.d.

Einhard. The Life of Charlemagne, in Two Lives of Charlemagne, trans. Lewis Thorpe. Harmondsworth, 1979.

Eisenstein, E. L. The First Professional Revolutionist: Filippo Michele Buonarroti. Harvard, 1959.

Eisler, R. The Messiah Jesus and John the Baptist, trans. A. H. Krappe. London, 1931.

Erdeswick, S. A Survey of Staffordshire, new edn. London, 1844.

Esquieu, L. Les Templiers de Cahors, in Bulletin de la societe des etudes litteraires, scientifiques et artistiques du Lot, vol. 22. Cahors, 1897.

Evison, V. I. The Fifth-century Invasions South of the Thames. London, 1965.

Feddie, L. Le Comte de Razes et le Diocese d’Alet. Carcassonne, 1880; reprinted Brussels, 1979.

Finke, H. Papsttum und Untergang des Templerordens, 2 vol. Munster, 1907.

Folz, R. Tradition hagiographique et culte de Saint Dagobert, roi des Francs, Le Moyen Age, 4th sen, vol. 18. Brussels, 1963.

Fortune, D. The Mystical Qabalah, 9th edn. London, 1970.

Frappier, J. Chretien de Troyes. Paris, 1968.

French, P. J. John Dee: The World of an Elizabethan Magus. London, 1972.

Fry, L. Waters Flowing Eastward, the War against the Kingship of Christ. London, 1965.

Genealogy of Genevill of Trime, manuscript in Brit. Lib., Harley 1425, f.127.

Gerard, P., E. Magnou. Cartulaires des Templiers de Douzens. Paris, 1965.

Gilles, M. Histoire de Sable. Paris, 1683.

Goodenough, E. R. Jewish Symbols in the Greco-Roman Period, 12 vols. New York, 1953.

Gospel of the Infancy of Jesus Christ, in The Lost Books of the Bible, ed. Rutherford H. Platt. New York, 1974.

Gospel of Peter, in The Lost Books of The Bible, ed. Rutherford H. Platt. New York, 1974.

Gould, R. F. The History of Freemasonry, 6 vols. London, n.d.

Gout, P. Le Mont-Saint-Michel, 2 vols. Paris, 1910.

Graves, R. The Greek Myths, 2 vols., rev. edn. Harmondsworth, 1978.

Graves, R. King Jesus, 4th edn. London, 1960.

Graves, R. The White Goddess, enlarged edn. London, 1977.

Gregory of Tours. The History of the Franks, trans. Lewis Thorpe. Harmondsworth, 1977.

Greub, W. The Pre-Christian Grail Tradition of the Three Kings, Mercury Star Journal, vol. 5, no. 2. Summer 1979. (Extract from Wolfram von Eschenbach und die Wirklichkeit des Grals.)

Grousset, R. Histoire des croisades et du royaume franc de Jerusalem, 3 vols. Paris, 1934–6.

Hagenmeyer, H. Le vrai et le faux sur Pierre l’Hermite, trans. Furcy Raynaud. Paris, 1883.

Halevi, Z. Adam and the Kabbalistic Tree. London, 1974.

Halberghe, G. H. The Cult of Sol Invictus. Leiden, 1972.

Hay, R. A. Genealogie of the Saintclaires of Rosslyn. Edinburgh, 1835.

Henderson, G. D. Chevalier Ramsay. London, 1952.

The Interlinear Greek-English New Testament, trans. Alfred Marshall, 2nd edn. London, 1967.

Iremonger, F. A. William Temple Archbishop of Canterbury, His Life and Letters. London, 1948.

Irenaeus of Lyons. Five Books of S. Irenaeus, Bishop of Lyons, against Heresies, trans. John Keble. London, 1872.

Jacobus de Voragine. The Golden Legend, ed. F. S. Ellis. London, 1900.

Jaffus, F. La Cite de Carcassonne et les tresors des Wisigoths. Carcassonne, 1867.

Jean de Joinville. Life of Saint Louis, in Chronicles of the Crusades, trans. Margaret R. B. Shaw. Harmondsworth, 1976.

Jeantin, J.-F.-L. Les Chroniques de l’Ardenne et des Woepvres, 2 vols. Paris, 1851.

Johann von Wurzburg. Description of the Holy Land, by John of Wurzburg, AD 1160–1170, trans. Aubrey Stewart, Palestine Pilgrims Text Society, vol. 5. London, 1897.

Josephus. The Jewish War, trans. G. A. Williamson. Harmondsworth, 1978.

Jourdanne, G. Folk-Lore de l’Aude, 2nd edn. Paris, 1973.

Joyce, D. The Jesus Scroll. London, 1975.

King, F. The Secret Rituals of the O. T. O. London, 1973.

Klausner, J. G. Jesus of Nazareth. London, 1925.

The Koran, trans. N. J. Dawood. Harmondsworth, 1977.

Labouisse-Rochefort, A. de. Les amours, a Eleonore, 2nd edn. Paris, 1818.

Labouisse-Rochefort, A. de. Voyage a Rennes-les-Bains. Paris, 1832.

Lacordaire J. В. H. St. Mary Magdalen. London, 1880.

Lalanne, L. Dictionnaire historique de la France. Paris, 1877.

Lanigan, J. An Ecclesiastical History of Ireland, 4 vols, 2nd edn. Dublin, 1829.

Lauth, F. Tableau de l’au dela, Memoires de la societe des arts et des sciences de Carcassonne, 3rd ser., vol. 5. Carcassonne, 1937–40.

Lecoy de la Marche, R. A. Le Roi Rene, 2 vols. Paris, 1875.

Lees, B. A. Records of the Templars in England in the Twelfth Century. London, 1935.

Le Forestier, R. La Franc-Maconnerie occultiste. Paris, 1928.

Le Forestier, R. La Franc-Maconnerie templiere et occultiste aux XVIIIe et XIXe siecles. Paris, 1970.

Le Maire, F. Histoire et antiquitez de la ville et duche d’Orleans, 2 vols., 2nd edn. Orleans, 1648.

Leonard, E.-G. Introduction au cartulaire manuscrit du Temple. Paris, 1930.

Lepinois, E. de. Lettres de Louis Fouquet a son frere Nicolas Fouquet, in Archives de l’art fransais, 2nd ser., vol. 2. Paris, 1861–6.

Levillain, L. Les Nibelungen historiques, Annales du Midi, year 49 (1937) and year 50 (1938). Toulouse.

Lilley, A. L. Modernism: A Record and Review. London, 1908.

Lizerand, G. Dossier de l’affaire des Templiers. Paris, 1923.

Lobineau, G. A. Histoire de Bretagne, 2 vols. Paris, 1707.

Loomis, R. S. Arthurian Tradition and Chretien de Troyes. New York, 1949.

Loomis, R. S. The Grail. Cardiff, 1963.

Loyd, L. C. The Origins of some Anglo-Norman Families, ed. C. T. Clay and D. C. Douglas. Leeds, 1951.

Lucie-Smith, E. Symbolist Art. London, 1977.

The Mabinogion, trans. Jeffrey Gantz. Harmondsworth, 1977.

Maccoby, H. Revolution in Judaea London, 1973.

Maddison, R. E. W. The Life of the Honourable Robert Boyle, F.R.S. London 1969.

Manuel, F. E. A Portrait of Isaac Newton. Cambridge, Mass., 1968.

Marie, F. Rennes-le-Chateau, etude critique. Bagneux, 1978.

Marot, P. Le Symbolisme de la croix de Lorraine. Paris, 1948.

Mazieres, Abbe M.-R. Une curieuse affair du XIIe siecle, celle du „Puig des Lepreux“ a Perpignan, Memoires de la societe des arts et des sciences de Carcassonne, 4th ser., vol. 4. Carcassonne, 1960–62.

Mazieres, Abbe M.-R. Un episode curieux, en terre d’Aude, du proces des templiers, Memoires de la societe des arts et des sciences de Carcassonne, 4th ser., vol. 5. Carcassonne, 1963–67.

Mazieres, Abbe M.-R. Recherches historiques a Campagne-sur-Aude, Memoires de la societe des arts et des sciences de Carcassonne, 4th ser., vol. 4. Carcassonne, 1960–62.

Mazieres, Abbe M.-R. La Venue et le sejour des Templiers du Roussillon a la fin du XIIIme siecle et au debut du XIVme dans la vallee du Bezu (Aude), Memoires de la societe des arts et des sciences de Carcassonne, 4th ser., vol. 3. Carcassonne, 1957–59.

Melville, M. La Vie des Templiers, 2nd edn. Paris, 1974.

Michelet, M. Proces des Templiers, 2 vols. Paris, 1851.

Michell, H. Sparta. Cambridge, 1964.

The Nag Hammadi Library in English, trans by members of the Coptic Gnostic Library Project of the Institute for Antiquity and Christianity, dir. James M. Robinson. Leiden, 1977.

Nantes, G. de. Liber Accusationis in Paulum Sextum. St Parres les Vaudes, 1973.

Nelli, R. Les Cathares. Toulouse, 1965.

Nelli, R. La philosophie du catharisme. Paris, 1978.

Niel, F. Les Cathars de Montsegur. Paris, 1973.

Nilus, S. Protocols of the Learned Elders of Sion, trans. Victor E. Marsden London, 1923.

Nodier, C. Contes, ed. Pierre-Georges Castex. Paris, 1961.

Nodier, C. History of the Secret Societies of the Army. London, 1815. Published anonymously.

Nodier, C. Voyages pittoresques et romantiques dans l’ancienne France, Normandy, 3 vols. Paris, 1820–78.

Noonan, J. T. Contraception. New York, 1967.

Oldenbourg, Z. Massacre at Montsegur. London, 1961.

Olry, M. E. Topographie de la montagne de Sion-Vaudemont. Memoires de la societe d’archeologie Lorraine, 2nd ser., vol. 10. Nancy, 1868.

Orr, J. Les Oeuvres de Guiot de Provins. Manchester, 1915.

Ort, L. J. R. Mani: A Religio-historical Description of his Personality. Leiden, 1967.

Oursel, R. Le Proces des Templiers. Paris, 1959.

Pagels, E. The Gnostic Gospels. London, 1980.

Pange, J. de. L’Auguste Maison de Lorraine. Lyon, 1966.

Paoli, M. Les Dessous d’une ambition politique. Nyon, 1973.

Parrinder, G. Jesus in the Qur’an. London, 1965.

Perey, L. Charles de Lorraine et la cour de Bruxelles. Paris, 1903.

The Perlesvaus, trans. Sebastian Evans as The High History of the Holy Grail, new edn. London, 1969.

Peyrefitte, R. La Lettre secrete. Le Symbolisme, no. 356. Paris, April-June 1962.

Phipps, W. E. The Sexuality of Jesus. New York, 1973.

Phipps, W. E. Was Jesus Married? New York, 1970.

Pincus-Witten, R. Occult Symbolism in France: Josephin Peladan and the Salons de la Rose-Croix. London, 1976.

Pingaud, L. La Jeunesse de Charles Nodier. Besanson, 1914.

Piquet, J. Des Banquiers au moyen age: les Templiers. Paris, 1939.

Plot, R. The Natural History of Staffordshire. Oxford, 1686.

Ponsich, P. Le Conflent et ses comtes du IXe au XIIe siecle. Etu-des Rous sillonnaises, first year, no. 3–4. Perpignan, July-Dec. 1951.

Poull, G. La Maison ducale de Bar, vol. 1. Rupt-sur-Moselle, 1977.

Powicke, F. M. The Loss of Normandy, 2nd edn. Manchester, 1961.

Procopius of Caesarea. History of the Wars, trans. H.B. Dewing. London, 1919.

Prutz, H. G. Entwicklung und Untergang des Tempelherrenordens. Berlin, 1888.

Quatrebarbes, T. de. Oeuvres completes du roi Rene, 4 vols. Angers, 1845.

Queste del Saint Graal, trans. P. M. Matarasso as The Quest of the Holy Grail. Harmondsworth, 1976.

Rabinowitz, J. J. The Title De Migrantibus of the Lex Salica and the Jewish Herem Hayishub. Speculum, vol. 22. Cambridge, Mass., Jan. 1947.

Rahn, O. Croisade contre le Graal, trans. Robert Pitrou. Paris, 1974.

Rahn, O. La Cour de Lucifer, trans. Rene Nelli. Paris, 1974.

Rene D’Anjou. Le Livre du cuer d’amours espris, manuscript in Nat. Bib. Vienna, Cod. Vind. 2597.

Rey, E.-G. Chartes de L’Abbaye du Mont-Sion. Memoires de la Societe nationale des antiquaires de France, 5th ser., vol. 8. Paris, 1887.

Rey, E.-G. Les Families d’Outre-mer. Paris, 1869.

Richey, M. F. Studies of Wolfram von Eschenbach. London, 1957.

Robert de Boron. Roman de L’Estoire dou Saint Graal, trans. Frederick J. Furnival as The History of the Holy Graal. London, 1861.

Roberts, J. M. The Mythology of the Secret Societies. St. Albans, 1974.

Roche, D. La Capitulation et le bucher de Montsegur, in Memoires de la societe des arts et des sciences de Carcassonne, 3rd ser, vol. 7. Carcassonne, 1944–46.

Roethlisberger, B. Die Architektur des Graltempels im Jungen Titurel. Nendeln, 1970.

Roger de Hoveden. The Annals of Roger de Hoveden, trans. H. T. Riley, 2 vols. London, 1853.

Roricht, R. Regesta Regni Hierosolymitani. Innsbruck, 1893.

Rosnay, F. de. Le Hieron du Val d’Or. Paray-le-Monial, 1900.

Rougement, D. de. Love in the Western World. New York, 1940.

Runciman, S. A History of the Crusades, 3 vols. Harmondsworth, 1978.

Runciman, S. The Medieval Manichee. Cambridge, 1969.

Sabarthes, A. (ed.). Dictionnaire topographique du departement de L’Aude. Paris, 1912.

Saint-Clair, L. A. de. Histoire Genealogique de la famille de Saint-Clair. Paris, 1905.

Sainte-Marie, L. de. Recherches historiques sur Nevers. Nevers, 1810.

Saxer, V. Le Culte de Marie Madeleine en Occident, 2 vols. Paris, 1959.

Schonfield, H. J. The Passover Plot. London, 1977.

Schottmuller, K. Der Untergang des Templer-Ordens, 2 vols. Berlin, 1887.

Side, G. de. L’Or de Rennes. Paris, 1967.

Side, G. de. La Race fabuleuse. Paris, 1973.

Side, G. de. Signe: Rose + Croix. Paris, 1977.

Side, G. de. Les Templiers sont parmi nous. Paris, 1976.

Side, G. de. Le vrai dossier de l’enigme de Rennes. Vestric, 1975.

Seward, D. The Monks of War. St. Albans, 1974.

Shah, I. The Sufis. London, 1969.

Simon, E. The Piebald Standard. London, 1959.

Smith, M. The Secret Gospel. London, 1974.

Smith, M. Jesus the Magician. London, 1978.

Soultrait, G. de (ed.). Dictionnaire topographique du departement de la Nievre. Paris, 1865.

Staley, E. King Rene d’Anjou and his Seven Queens. London, 1912.

Steegmuller, F. Cocteau: A Biography. London, 1970.

Sumption, J. The Albigensian Crusade. London, 1978.

Taylor, A. J. P. The War Plans of the Great Powers, 1880–1914. London, 1979.

Thomas, K. Religion and the Decline of Magic. Harmondsworth, 1980.

Thory, C. A. Acta Latomorum ou chronologie de l’histoire de la franche-masonnerie francaise et etragere, 2 vols. Paris, 1815.

Tilliere, N. Histoire de l’Abbaye d’Orval. Orval, 1967.

Topencharon, V. Boulgres et Cathares. Paris, 1971.

Ullmann, W. A History of Political Thought: The Middle Ages, rev. edn. Harmondsworth, 1970.

Vachez, A. Les families chevaleresques du Lyonnais. Lyon, 1875.

Vaissete, J. J. Dissertation sur l’origine des Francs, Collection des Meilleurs Dissertations, vol. 1. Paris, 1826.

Vaissete, J. J., C. de Vic. Histoire generate de Languedoc avec des notes et les pieces justificatives, under direction of Edouard Dulaurier. Toulouse, 1872–1905.

Vazart, L. Abrege de l’histoire des Francs, les gouvernants et rois de France. Paris, 1978.

Vermes, G. The Dead Sea Scrolls in English, 2nd edn. Harmondsworth, 1977.

Vermes, G. Jesus the Jew. London, 1977.

Vincent, Le R. P. Histoire de l’ancienne image miraculeuse de Notre Dame de Sion. Nancy, 1698.

Vincent, Le R. P. Histoire fidelle de St Sigisbert XII roy, d’Austrasie, et III du nom. Avec un abrege de la vie du Roy Dagobert son fils. Nancy, 1702.

Vogue, M. de. Les Eglises de la terre sainte. Paris, 1860.

Waite, A. E. The Hidden Church of the Holy Grail. London, 1909.

Waite, A. E. A New Encyclopaedia of Freemasonry, 2 vols. London, 1921.

Waite, A. E. The Real History of the Rosicrucians. London, 1887.

Walker, D. P. The Ancient Theology. London, 1972.

Walker, D. P. Spiritual and Demonic Magic from Ficino to Campanella. London, 1975.

Wallace-Hadrill, J. M. The Long-haired Kings. London, 1962.

Ward, J. S. M. Freemasonry and the Ancient Gods, 2nd edn. London, 1926.

Weston, J. L. From Ritual to Romance. Cambridge, 1920.

William, Count of Orange, ed. Glanville Price. London, 1975.

William of Tyre. A History of Deeds Done Beyond the Sea, trans. Emily Atwater Babcock and D.C. Krey, 2 vols. New York, 1943.

Wind, E. Pagan Mysteries in the Renaissance, rev. edn. Oxford, 1980.

Winter, P. On the Trial of Jesus. Berlin, 1961.

Wolfram von Eschenbach. Parzival, trans. Helen M. Mustard and Charles E. Passage. New York, 1961.

Wolfram von Eschenbach. Willehalm, trans. R. Fink and F. Knorr. Jena, 1944.

Yates, F. A. The Art of Memory. Harmondsworth, 1978.

Yates, F. A. Giordano Bruno and the Hermetic Tradition. London, 1978.

Yates, F. A. The Rosicrucian Enlightenment. St Albans, 1975.

Yates, F. A. The Occult Philosophy in the Elizabethan Age. London, 1979.

Zuckerman, A. J. A Jewish Princedom in Feudal France. New York, 1972.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.